A NETFLIX DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
A Nukleáris Szabályozó Testület elnökének tanácsa alapján,
azok, akik különösen érzékenyek
bármilyen sugárzás hatásaira, például terhes nők, óvodás gyerekek,
a Three Mile Island-i létesítmény 9 km-es körzetéből
hagyják el a területet
a következő értesítésig!
HARMADIK NAP 1979. MÁRCIUS 30.
Ez, és más további lehetséges intézkedések
azon a meggyőződésemen alapulnak, hogy a legjobb a fokozott óvatosság.
Maradjanak otthon! Zárják be az összes ablakot és ajtót!
Ezek csak elővigyázatossági intézkedések.
Az üzletek bezártak, mivel a dolgozók is elhagyták a régiót.
Az atomerőmű 9 km-es körzetében lévő iskolák
ma határozatlan időre bezártak.
Emlékszem, nagyon nagy káosz volt az osztályteremben.
A tanárok a folyosón gyűltek össze.
Hatévesként egyszerűen kíváncsi vagy.
Az arcokból érteni lehetett, hogy ez valami vészhelyzet.
Tudom, hogy anyám többször is hívta az iskolát,
de nem vette fel senki.
Emlékszem, hogy mondták, üljünk vissza a helyünkre,
maradjunk nyugton, foglaljuk el magunkat,
és haza fognak minket szállítani.
Az ablakon kinézve
csak azt lehetett látni, hogy autók sorakoznak, hogy kijussanak.
A dudák hangja fülsüketítő volt.
Olyan volt, aminél már befognád a füled.
Fehér kezeslábasba öltözött embereket láttam,
akik le-föl sétáltak az úton.
Arra gondoltam,
„Ez olyan, mint a Csillagok háborúja.” Tudja, a rohamosztagosok.
De nem értettem, miért vannak ott.
„Most mi lesz?”
A polgári védelem a szomszédos négy megyében
evakuálási központokat hozott létre a távozók számára.
És felszólította a lakosságot,
hogy 16 km-es körzetben maradjanak zárt térben.
Zárják be az ajtókat, ablakokat!
A kedvenc rádió vagy tévécsatornájukon
várják az újabb utasításokat!
Thornburgh nem egyszer hangsúlyozta,
hogy sem ő, sem más még nem rendelt el evakuálást,
de beismerte, hogy a lehetősége még mindig fennáll.
Csak arra kérünk mindenkit, hogy álljon készen,
de most még ne induljon útnak.
Jelenleg senki nincs veszélyben.
A kormányzó nagyon konkrét volt,
„Ez elővigyázatosság, csakis elővigyázatosság”
De amit ez okozott, pont azt próbáltuk elkerülni…
a pánikot.
Hova mennek?
Anyámhoz megyek. Nincs már más, ahova mehetnék.
Most elmegyek, és vissza se jövök.
Szerencsére, a férjem otthon volt aznap.
Volt egy óvodás gyermekünk, és azt mondtam neki:
„Komolyan mennünk kell.”
A távozás egyik nagy dilemmája az volt: „Mit viszel magaddal?”
A gyerekeim születési papírjait mindenképp vinni akartam,
hogy ha valaha elkeverednénk,
tudjam igazolni, hogy az enyémek.
Ez volt az egyik, amire gondoltam.
És amikor kihajtottunk az útra, visszanéztem mindarra,
amit szerettem, és eltűnődtem, visszajövök-e még valaha.
Nagyon nehéz volt.
Mit gondolt, mikor hallotta a friss híreket?
Hogy futni kell.
Amikor a kölykök hazajöttek,
nem akartam megijeszteni őket.
Ezért azt mondtam,
„Elmegyünk Nagyihoz és Papihoz egy rövid nyaralásra.”
Azt akartam, hogy távol tartsuk a gyerekeket ettől,
bármi is volt ez a szörnyeteg.
A környék lakói nem várják meg az evakuálás hivatalos kihirdetését.
A lakosság közel fele távozott.
Annyi ember távozott ma Middletownból,
hogy a fosztogatások megelőzésére kijárási tilalmat rendelt el
a rendőrség 21.00 és 7.00 között.
Most már látható,
hogy a szerda reggel történt nukleáris baleset
sokkal bonyolultabb és komolyabb volt annál,
mint amit először el akartak hitetni.
Ahogy hagytuk el az otthonunkat, nem igazán értettem, mi történik,
de tudtam, hogy valami rossz dolog.
És arra gondoltam: „Visszajöhetünk-e valaha?
A házam még itt lesz?”
Emlékszem, hogy a távozók arcát néztem az autóikban.
Az emberek féltek.
Az illetékesek ma közölték, hogy az épület kupolájában
a sugárzás értéke 30 000 rems volt óránként.
Az ember halálos dózisának 75-szöröse,
és 3000-szerese egy atomreaktor normális üzemi értékének.
A füstgomolyag, ami radioaktív felhő
a széllel távozik.
Észak felé tartott, pontosan oda,
ahová tartottunk.
Meg kell próbálni távol tartani maguktól.
Ha véletlenül kijutnak, és jutna magukra valamennyi,
a legjobb, ha bemennek, leveszik a ruhájukat,
és kimossák…
Amikor a férjem rokonaihoz értünk, ők levetették velünk…
a ruháinkat, zuhanyozni kellett, és ruhát cserélni.
Emlékszem, arra gondoltam akkor: „Mintha leprás lennék.”
A baleset hihetetlen harmadik napján
zavarodottság, ellentmondások és kérdések
atomi részecskékként borították be a légkört.
És ahogy Walter Cronkite-t néztük az országos hírekben,
azt hiszem, a legtöbbünket sokkolt,
hogy ilyesmi történt a kisvárosunkkal.
De nem mindenki ment el. Egyesek azt mondták, maradnak.
Nem hagytuk el a várost, nem akartunk menni.
Fiatalabbként, gyerekekkel valószínű elmentem volna.
Akinek volt választása az elment,
de sokaknak nem volt erre lehetősége.
Felismerték,
hogy a közösség soha többé nem lesz a régi.
A mostani értékek nem magasabbak a tegnapiaknál.
Elmentünk a nagymamámhoz,
ami csak 16 km-re volt Harrisburgban.
Nagyon kíváncsi voltam,
úgyhogy lestem a felnőttek beszélgetéseit, és a történéseket.
A helyzet itt minden nappal egyre zavarosabb lett
a szerda reggeli első híradás óta…
A cég szerint a sugárkibocsátás megszűnt.
A szabályozó testület szerint a szivárgás folytatódik.
Ez már túl sok volt.
Felállított-e a kormányzó…
kijelölt-e valakit vagy munkacsoportot
a következmények felügyeletére…
Szerintem elkezdett valami hasonlóról gondolkozni.
Az információk szabályozásáról kiderült,
hogy a válság egyik legnagyobb kihívása.
Ezernyi pletyka és ellentétes információforrás volt.
Létre kellett hoznunk egy hiteles forrást, aminek hihettek az emberek.
Ezért Thornburgh kormányzó felhívta az elnököt.
Én voltam akkor az elnök szóvivője a balesettel kapcsolatban.
A kormányzó kért Carter elnöktől
egy embert, aki ténylegesen felügyeli ezt a dolgot,
és csak ő kommunikál a sajtóval.
Az elnök bekapcsolódott, mert addigra
az energiapolitika folyamatos feszültség forrás volt.
És úgy tűnt, hogy szükségünk van az atomenergiára.
Ő végzettsége szerint nukleáris mérnök is volt.
A nukleáris haditengerészetnél volt.
Mr. Carter nem laikus az atomerőmű balesetek témájában.
Az 50-es évek elején kezdő nukleáris mérnökként
a haditengerészetnél
egy 22 fős csoportot vezetett
a kanadai Chalk Rivernél lévő atomreaktor egyik magjába,
ahol egy leolvadás történt.
Az elnök egy perc 29 másodpercet töltött ott
a reaktor szétszerelésével.
Ezért bízott a technológia egészében.
Az elnök kinevezte személyes képviselőjét,
Mr. Harold Dentont, a Nukleáris Szabályozó Testület operatív igazgatóját,
hogy a szakértőinkkel együttműködve segítsen
figyelemmel kísérni a helyzetet, és a közvéleményt tájékoztatni.
Az testületben Harold Dentont tekintették
az egyik leginformáltabb embernek a helyszínen.
Ő volt Jimmy Carter személyes képviselője
a Three Mile Islandon, hogy kezelje a helyzetet az üzemnél,
és ellássa őt valós információkkal.
Aggódunk a magban lévő fűtőelem állapota miatt.
A reaktortartályban van egy buborék is,
ezért a mag hidraulikájának
nyomon követése alapvető…
Denton elmondta nekünk:
„Hidrogén buborék van a reaktoron belül,
amit, ha magára hagyunk, felrobbanhat.”
És az egész kezdete óta, el kell ismernem,
ez volt az első, hogy megijedtem.
Mert egy hidrogénbuborék következményei
katasztrofálisak lehetnek.
CBS Jelenti, Veszély Three Mile Islanden.
A helyzet az atomreaktorban egyelőre stabil,
de tele van veszéllyel.
A reaktortartály tetején egy buborék képzett radioaktív gázt.
A balesetnek egy új szakasza kezdődött el.
Egy hidrogén buborék keletkezése
egy atomreaktor szívében
ismeretlen következményekkel.
A hidrogén robbanékony,
és ezáltal megvolt az esélye ott belül, hogy maga a reaktor is felrobban.
Ez történt Csernobilban.
A hidrogéngáz robbanása levitte a reaktor egész tetejét,
így a környezet sugárzásnak lett kitéve.
Az a baleset 1986-ban volt,
és a Csernobil körüli területeket évszázadokra
el lesznek zárva.
A reaktorban lévő buborék főleg hidrogén.
Ezért ha van ott oxigénforrás,
és egy gyújtóforrás, ez képes égni.
Mikor hallottam a hidrogénbuborékról,
rájöttem, hogy elképzelhető, hogy mindent elveszítünk.
Minden, amiért dolgoztunk, bármi…
minden oda lehet.
…a legfrissebbek hírek Three Mile Islandről.
Mennyire veszélyes?
Kína-szindróma fenyeget?
Katasztrófa történhet? Távoli vagy lehetetlen?
Mindig fennállt egy Kína-szindróma esélye.
Ezt beleszámolták a kalkulációkba.
Egy ilyen súlyos leolvadást követő katasztrófában, amiről itt beszélünk,
több tízezer haláleset, több százezer rákos megbetegedés,
sok ezer négyzetkilométernyi szennyezett terület lehet.
- Dr. Lapp? - Amit elmondtak…
Nagyon féltem,
mert Közép-Pennsylvaniában nem volt biztonságos hely.
Az esélyünk arra, hogy túléljük még 65 km távolságban is
veszélybe kerülhetett volna.
Mindenki félt az atomenergiától,
mire megtudták, hogy a hidrogénbuborék felrobbantja a reaktort.
A Nukleáris Szabályozó Testület,
és a létesítmény gyalázatos kommunikációt folytatott.
Nem csak házon belül, hanem kifelé is.
Hagyták az embereket félelemben élni,
miközben hezitáltak dönteni.
Tehát látjuk a Three Mile Island-i atomreaktor magleolvadásának
távoli, de nagyon is reális lehetőségét.
NEGYEDIK NAP
Kiadtam a személyzetnek, hogy folytassák az elemzést,
hogy mennyi idő van a robbanásig, és a hőmérséklet vajon…
Az a szombat nagyon-nagyon nyugtalanító nap volt.
A tudósok aggódtak, hogy a reaktor fűtőelemének 600 fokos hőmérséklete
elég forró ahhoz, hogy berobbantsa a gázbuborékot.
Volt egy majdnem tisztán matematikai problémánk,
és várni kellett, míg a szakértők kiszámolják,
hogy vajon komoly veszélyt jelent-e a buborék.
Az 1 000 nukleáris tudós és technikus,
akik a reaktor megmentése érdekében jöttek,
még számos problémával küzdenek.
Mérnököket hívtak a világ minden tájáról.
„Mennyire veszélyes ez? Hogy hatástalanítjuk?"
Az atomenergia jövője forgott kockán.
Egy kormányzati tanulmány becslése szerint
45 000 halnának meg, negyedmillió sérült lenne.
Ez az eshetőség készteti a hatóságokat az evakuálás megfontolására.
És a legmagasabb szinteken
szóba került milliók evakuálása is.
A legrosszabb forgatókönyvet éltük meg.
A cég és a kormány illetékesei is
stabilitásról beszélnek, miközben lényeges dolgokról vitáznak.
A szakértők nem tudnak használható következtetéseket levonni
a hidrogénbuborék méretét illetően.
Tudtam, hogy a testület egy részében véleménykülönbségek vannak arról,
hogy mi az ördög történik.
„Felrobbanhat", és "Költözzenek-e az emberek?”
Philadelphiában élő rokonok hívtak:
„Szélirányban vagyunk, menjünk egy rokonhoz New Yorkba?”
Azt mondtam: „Lassítsatok!” Érti?
A nukleáris tudósok nem tudják
megszüntetni a reaktorban lévő veszélyes hidrogéngáz buborékot
a magleolvadás bizonyos kockázata nélkül.
Elemeztünk, dolgoztunk a kérdésen,
megpróbáltuk ezt a relatív kockázat nyelvén vizsgálni.
De főleg érzelmi kockázattá válik,
és a dolgok elfajulhatnak, különösen a közmédiában.
Jelen körülmények között
az oxigén lassan bekerülhet a gázbuborékba.
Minél több az oxigén, annál nagyobb a hidrogénrobbanás veszélye.
Két veszély áll fent. Az egyik a beszorult gázbuborék miatt van.
A másik a tartályterem beépített radioaktív anyagai miatt.
Szombat este az AP műsorában
ez futott a televízió képernyők alján:
„A hidrogénbuborék a reaktorban
robbanásveszélyes jeleket mutat.”
…robbanásveszélyes jeleket mutat.
A Nukleáris Szabályozó Testület elnöke szerint:
„Észszerű lehet az embereket evakuálni a területről.”
Abban a pillanatban 25 riporter törte rám az irodám ajtaját.
Azt kiabálták: „Elmenjünk?”
Az egyikük még sírt is.
Nyilvánvaló pánik alakult ki.
Ahogy fokozódik az aggodalom, sokan menekültszállásokra mennek,
beleértve ezt a 18 km-re lévő sportcsarnokot is.
Nem láttam értelmét, de megkérdeztem: „Mi folyik itt?
Meg fogunk halni?”
Olyan volt, mintha pokol tornácán élnénk, tíz körömmel kapaszkodva.
Mi történik ezzel az üzemmel? Felrobban, mint az atombombák?
Mit jelent valójában egy leolvadás?
A félelem erősödött, mert az ismeretlentől féltünk.
Lehet, hogy nem most jelentkezik,
de mi az a 25 év mostantól, ha felrobban?
Volt egy terhes feleségem.
Elmentem a kormányzóval és a családommal az evakuációs központba.
Véget akartunk vetni az embereket felzaklató pletykáknak,
amelyek csak egyre nagyobb félelmet szültek.
Elmagyarázná, milyen veszélyek vannak?
Mekkora a veszély?
Csak akkor fogunk más opcióhoz nyúlni, ha a jelenleg zajló erőfeszítések
sikertelennek bizonyulnak.
És a hidrogénbuborék miatti növekvő aggodalommal
a kormányzó azt mondta az elnöknek:
„Szeretném a szövetségi kormány ajánlását”,
hogy túllépjen-e,
a nyolc kilométeres óvatossági evakuáción,
és elrendeljen-e egy szélesebb 360 fokosat.
De aggódtak az atomiparra gyakorolt tartós hatása miatt.
Nagyon nehéz úgy döntést hozni,
ha nincs olyan világos információ, ami segítene.
Az elnök késő szombaton döntötte el,
hogy a legfontosabb teendője a reaktor meglátogatása,
ami megnyugtathatja az embereket.
ÖTÖDIK NAP
Imádkozni fogunk Istenhez, hogy vigyázzon ránk a zűrzavar
és bizonytalanság közepette.
Bízunk az Úrban,
hogy más nem fog történni, azon túl, ami már megtörtént.
Amikor Carter elnök odament,
még mindig nagy volt a káosz.
Megvolt az esélye, hogy a hidrogénbuborék felrobban.
De az elnök megjelenése Three Mile Islanden
üzenet volt az atomiparnak:
„Srácok, itt állok az oldalatokon.”
Azt demonstrálta: „Az atom nem rossz.”
És a helyszínre látogatással Carter elnök fő feladata az volt,
hogy biztosítsa az amerikaiakat, nincs mitől félni.
A legfőbb célom az volt ma délután,
hogy elnökként minél többet megtudjak
a Three Mile Island-i atomerőmű problémáiról.
És biztosítsam a régió lakosságát,
hogy mindent megteszünk, és meg fogunk tenni,
hogy legyőzzük ezeket a problémákat.
Carter elnök igyekezett elmagyarázni:
„Tudjuk, mit csinálunk. Vigyázunk rátok.”
„Nem vagytok veszélyben.”
Miután az elnök elhagyta a szigetet,
Harold Denton csapata átnézte a számításokat.
Oda-vissza átvizsgálták,
egészen addig, míg találtak egy hibát,
ami végül igazolta, hogy a hidrogénbuborék
nem jelentett komoly fenyegetést.
Veszélyben vannak a környéki emberek?
Nem hiszem, hogy fenyegető veszély van.
A helyzet stabilabb lett.
De nagyon fontos, ahogy a magot
hideg leállási állapotba hozzák…
Megkönnyebbültem.
Áldozatok nélkül vészeltük ezt át.
Számomra pedig a közvetlen válság szakasza véget ért.
Ez a nukleáris baleset nyilvánvalóan mindannyiunkat aggodalommal tölt el.
Joggal várnak el átláthatóságot, amit biztosítunk is.
Én irányítottam
az elnöki megbízással működő szakértői bizottságot,
hogy kivizsgáljuk a baleset okait, és ajánlásokat tegyünk
arra vonatkozóan, hogyan tudjuk erősíteni az atomerőművek biztonságát.
HETEDIK NAP
Ma egy hete kezdődött a baleset a pennsylvaniai
Three Mile Island-i atomerőműben.
És a sérült létesítmény
még mindig sugároz radioaktivitást a légkörbe.
A kormány tudósai ma délelőtt helikopterekről
mérték az üzemből még szivárgó sugárzást.
Ki kellett ereszteniük a hidrogént a reaktorból.
Tehát olyan módszerrel álltak elő,
amivel nemesgázokat és minden mást ki tudtak engedni.
Ez csökkentette a nyomást.
A Three Mile Island-i atomerőműből mára tervezett sugárkibocsátás
következmények sorozatát eredményezte.
De ahányszor kinyitották a szellőzőcsapot,
annyiszor engedtek ki ellenőrizetlen sugárzást a környezetbe.
Nem volt más választásuk,
meg kellett tenniük.
A VESZÉLYES HIDROGÉNBUBORÉK ELTŰNIK
Minek voltunk kitéve a gyerekeimmel abban a három napban?
ELNÖKI BIZOTTSÁG KÖZMEGHALLGATÁS
És a Met-Ed felelőtlensége, és a Nukleáris Szabályozó Testület felelőtlensége,
és hogy történhetett ez meg?
És…
Reménykedem, nem válunk statisztikai számokká
a következő 10, 20, 30 évben, de tudom, hogy azok leszünk.
Láttak már közelről rák okozta halált?
Én igen.
De ha ez a fiam, a feleségem, vagy én vagyunk, az szerintem nagy baj.
Sok időt töltöttünk vele, hogy próbáljuk meghatározni,
hogy igazából mekkora a folyamatos kisugárzás mértéke.
Egy közeli furgonban egy kormányzati tudós
levegő-, víz- és talajmintákat elemez számítógéppel.
De a szint, amit mondtak, nem volt jelentős
a környéken élők egészségére nézve.
A szövetségi egészségügy szerint
Harrisburg környékén nincs miért aggódni.
Azt várjuk, hogy a mai kisugárzás következtében
ebben a népességben nem növekszik a rákos halálesetek száma.
Egy nukleáris szakember szerint,
az rémisztő riportok valószínűleg több pszichológiai sérülést okoztak,
mint a sugárzás, ebben a feszültséggel teli hét napban.
A tény az, hogy a legkülönbözőbb tesztmérések semmikor nem mutattak
az egészséges emberekre veszélyes szennyezési értékeket.
Ez az iparág igyekezett menteni magát
rögtön a baleset után.
A legjobb mérőeszközünk sajnos az ember.
Aki nem keres, az nem talál.
És számos eszköz
nem volt képes megmérni a kiszabaduló sugárzást.
Minden sugárzás túladagolás.
Egy kis sugárzás kicsit árt,
a több jobban.
NEUROBIOLÓGUS
Senki sem tudja, mennyi sugárzás szabadult ki,
mert nincs adatunk róla.
A Three Mile Island-i sugárzási károk becslése
több különböző változót figyelmen kívül hagy.
Aki pontos értéket mond arról, mennyi sugárzás származott a balesetből,
az vagy hazudik, vagy bolond.
Kis mennyiségű radioaktív jód nyomai
jelentek meg a környék tejmintáiban.
A Hershey a baleset óta nem használ új tejet,
és a termékei radioaktivitását teszteli.
A reaktor szennyvizének ürítési területein
radioaktív jódot is kimutattak.
Az evakuálás után, amikor visszajöttünk,
a hajórámpára akartam menni.
Az volt az egyik kedvenc szórakozásom, hogy onnan kövekkel kacsáztam.
De arra emlékszem, hogy sok… rengeteg döglött halat láttam.
És ez így volt végig a folyóparton.
Emlékszem, arra gondoltam: „Valamit beleengedtek,
ami sokkal durvább volt, mint amit elárultak.”
Az emberek még mindig gyanakvóak voltak, hogy mi történt valójában.
Tíz nap után Pennsylvania kormányzója
feloldotta a balesettel összefüggő korlátozásokat.
Az iskolák kinyithatnak,
és a terhes nők visszatérhetnek nyolc km-en belüli otthonaikba.
Úgy tűnt, minden rendben,
de visszajöttünk, és még mindig minden bizonytalan volt.
Lent voltam az üzem körül, és…
bizonyos napokon fémes ízt lehetett érezni a szájban.
Abban a pár napban, amit az üzemmel átellenben töltöttünk,
fájt a torkunk.
A környéken mindenkinek fájt a torka.
A fiam azt mondta: „Anya, hánytam.”
Csak ezt a hihetetlen zöld színű nyálkát.
És ettől nagyon megijedtem.
Azonnal felhívtam a gyermekorvost, aki azt mondta:
„Joyce, tényleg nem tudom.”
Egy lány, aki akkoriban középiskolás volt,
szerdán, csütörtökön, pénteken kint volt a szabadban,
egész nap biciklizett Middletownban.
A bőre tiszta seb lett.
Ha alaposabbak vagyunk, és beszélünk a helyiekkel,
fémes ízt éreztek, szemirritációjuk, hasmenésük volt, sugárban hánytak.
Minden, ami sugárzás következménye lehet.
És a sugárzásnak hosszú távú, káros hatásai vannak,
melyek rákot okozhatnak.
Middletown 11 000 lakosa
komolyan aggódik az egészsége és biztonsága miatt.
A baleset előtt a saját kis világomban voltam.
Nem gondoltam sugárzásra, vagy veszélyekre, vagy bármi másra.
Semmire.
Vegyék el ezt a szórólapot az alacsony sugárzásról!
Mikor valami ilyesmi történik,
mikor mindened oda lehet…
A gyerekeid élete forog kockán.
Tudtam, hogy nem élhetek többé naivan,
és itt az idő, hogy utánanézzek, és megértsem, mi történt.
A MET-ED-ET TEMESSÉK! LEÁLLÍTSÁK LE A T.M.I.-T!
A Capitolium lépcsőjén nagy tömeg tüntetett Harrisburgért.
Azt mondták, ideje végleg leállítani a sérült atomerőművet.
Azt mondták az emberek: „Nem kell atomenergia!”
Ilyet korábban sosem hallottunk
normál körülmények között a városban.
Ami egy ilyen közösségnél, valószínűleg része a problémának.
Senki sem vonta kétségbe az atomot, amikor elért hozzánk.
A Three Mile Island Riadó szervezte a mai tüntetést.
A Three Mile Island Riadó 1977-ben jött létre,
az atomenergia körüli aggodalmak nyomán, jelentéktelenek voltunk.
Semmi sem képes úgy páriából messiást csinálni,
mint egy baleset és egy leolvadás.
Volt idő, mikor hittem a kormánytisztviselőknek.
De ma már ne is kérjenek erre.
Pont ezért vagyunk itt.
Elhatároztam, hogy elkezdek találkozókra járni.
A Nukleáris Szabályozó Testület is ott volt.
Azzal indítottak, hogy: „A gyerekeiket ért sugárzás
nem erősebb annál, mintha elszívtak volna egy cigarettát,
vagy egy pohár bort ittak volna.”
Pennsylvania államban
nem kaphatnak a gyerekeimnek bort és cigarettát.
Akkor miért kaphatok ezzel egyenértékű sugárzást?
Több mint 300 lakos nézett szembe a városi tanáccsal.
Minden ilyen dolgot fontolóra veszünk.
Miközben különböző találkozókra jártam volt egy pont,
amikor azt vettem észre, hogy ha feltettek egy kérdést,
a testület válaszolt,
és aztán egy másik találkozón ugyanezt kérdezték,
de ott teljesen más volt a válasz.
Az illetékesek kitartanak amellett, hogy nincs ok aggodalomra.
És azt gondoltam: „Ezek vagy hazudnak nekünk,
vagy nem tudják, mit csinálnak.”
A félelem megszülte
az egyik legerősebb atomellenes mozgalmat.
Nem kell atom!
A Kína-szindróma igazi üzenete az,
hogy ha az egészségünket és biztonságunkat
továbbra is a profitmaximalizálásban érdekelt közmű vezetők kezébe helyezzük,
akkor még több Harrisburg lesz,
és növekedni fog a rákjárvány,
ami már így is tombol az országban.
Emlékszem '65-ben a középiskolára. A vietnami háború javában zajlott.
Annyira a tüntetők ellen voltam.
A Pennsylvania sugárúton vonuló emberek a kormányunkat vonták kérdőre.
Hogy merészelik?
Levettem a rózsaszín szemüveget.
Vagyis, ez megváltoztatott engem.
Háziasszonyból aktivistává váltam.
És vonultam a Pennsylvania sugárúton,
harcolva az ellen, amit a Three Mile Island tett velünk.
Amit ma itt csinálunk, az fontosabb, mint a rasszizmussal foglalkozni,
vagy a szexizmussal, vagy az éhséggel,
mert az éhséget érezem.
A háborút látom. A rasszizmust érzem.
A sugárzást nem látom. A sugárzás szagát nem érzem.
Egy nap körülnézek, és pokolra vagyok ítélve.
A Three Mile Island-i baleset azonnal
felerősítette a vitát az atomenergia biztonságáról,
és ez megkérdőjelezheti az atomipar egész jövőjét.
1979. OKTÓBER HAT HÓNAPPAL A BALESET UTÁN
Az elnök Three Mile Island-i atomerőmű bizottsága
ma bemutatta utolsó jelentését.
Minden kulcsfigura eljött a meghallgatásra,
mint a lámpa felvillanásánál jelen lévő operátorok.
Mindegyiket kikérdezték,
mit tett, hogy egy súlyos baleset még komolyabbra fordult.
Az elején én kapcsoltam ki a reaktor hűtővíz szivattyúját.
Számomra
annak a felismerésnek a hiánya, volt talán a legfontosabb,
hogy egy biztonsági szelep, részlegesen vagy teljesen, nyitva állt,
Three Mile Island előtt az emberek úgy vették:
„Egy operátor mindig kezelni fog egy problémát.”
Úgy találtuk, hogy az operátor,
bár szerinte ésszerű dolgokat tett,
a maghűtésre nézve nagyon ártalmasan cselekedett.
Elfojtottam a nagynyomású befecskendezést is.
Olyan feltételek között voltak, amire nem képezték ki őket,
és ott voltak a félreértések és félretájékoztatások is.
Szóval, egy kicsit el voltak veszve.
De akkor mindenki
azt próbálta tenni, amit a legjobbnak gondolt.
A baleset során elkövetett hibák nagy része
emberi hiba volt.
A hat elromlott dologból körülbelül négy és fél emberi hiba volt.
Volt egy eszköz meghibásodás, és volt egy tervezési hiba.
Az elnöki bizottság
elnökét sokkolta az egyik tanúvallomás.
A Three Mile Island-i baleset előtt többször is voltak problémák
a Babcock & Wilcox reaktorok biztonsági szelepeivel.
Ennek előre kellett volna jeleznie a baleset lehetőségét.
A múltban kialakult a testületben egyfajta filozófia
a reaktorbiztonságról, hogy ilyen baleset nem fordulhat elő.
Jim Creswell a testület ellenőre volt,
akit az ohiói Davis-Besse atomerőműben történt események
elemzésére küldtek oda.
Igazából nem volt balesetük,
de elég közel kerültek hozzá, hogy kételyek merüljenek fel.
Nos, Creswell beszélni akart velem ezekről a szelepproblémákról.
És csupán hat nappal a Three Mile Island-i baleset előtt találkoztunk.
Nyilván azt gondoltam, hogy ez komoly.
Írtunk egy feljegyzést,
azzal a kéréssel, hogy sürgősen foglalkozzanak vele a központban.
RENDKÍVÜLI NEHÉZSÉG AZ ERŐMŰ IRÁNYÍTÁSÁBAN.
De sajnos a baleset második napján visszajött, ezzel:
„Emiatt tényleg nem kell aggódnia.”
Nyilvánvaló, hogy a testület, és mindenki azt kívánja, hogy a Davis-Besse esemény
bárcsak ismertté vált volna Three Mile Island előtt.
Noha egy vizsgálat lezajlott,
források szerint a testület nem vette komolyan Jim Creswell aggodalmait,
és inkább akarták őt elhallgattatni, mint a problémát megoldani.
Napokkal a Three Mile Island-i magleolvadás előtt
Jim Creswell jelzőrakétát lőtt fel, és senki se figyelt rá.
…hogy ilyen baleset nem történhet meg.
A baleset elkerülhető volt, nem kellett megtörténnie.
Bárcsak a testület és az iparág meghallgatná a kollégáit.
Talán a TMI után más lesz a filozófia.
De a biztonságnak nincs kultúrája.
Az alapvetésnek van.
Az alapvetés az,
hogy: „Bármi áron, nyereséget kell termelnünk.”
Így kell lennie.
Tehát a valóság az volt, hogy az elnöki bizottság vizsgálata
a Three Mile Island-i baleset
súlyosságára vonatkozóan, csupán szerecsenmosdatás volt.
Köszönöm.
A bizottság nagyon komoly hiányosságokat tárt fel abban,
ahogy mind a kormány, mind az iparág
szabályozta és működtette az atomenergiát.
De nem csukhatjuk be a kaput az atomenergia előtt az USA-ban.
Világos, hogy az elnöki bizottság egyszerű üzenetet küldött nekünk
és az amerikai közvéleménynek az atomenergiáról.
Folytatni, de óvatosan folytatni.
Akik a nukleáris baleset közelében élnek,
nehezen fogadják el.
Bebizonyosodott, hogy rendkívül távol állnak attól,
hogy megértsék a közösségünk valóságát.
A helyi lakosok és kormánytisztviselők dühösen reagáltak.
Érezni lehetett a dühöt és a frusztrációt.
Hol számítunk mi az ilyen döntések meghozatalában,
vagy számítunk egyáltalán?
Amikor a jövőről, a gyerekeink, unokáink, dédunokáink jövőjéről,
a jövőbeli ükunokáink jövőjéről beszélünk…
ez nincs rendben.
Egy ma kiadott atomfelügyeleti tanulmány
szerint a Three Mile Island-i baleset után
44 000 ember hagyta el az otthonát,
az evakuálási költségek, és a kiesett bérek pedig 18,2 millió dollárra rúgtak.
Ha vége a tűzvésznek, és a hurrikánoknak,
vissza lehet menni, és újjá lehet építeni.
Mi visszajöttünk, és a probléma még itt van.
Vagy elfogadom, amit mondanak, és megyek az árral,
vagy a saját sorsom kovácsa vagyok,
és meg akarom tudni az igazságot.
Még Carter elnök látogatása után, a hidrogénbuborék után,
a Three Mile Island-i baleset egész lefutásának
óriási hatása volt az atomiparra.
De senki sem tudta biztosan, mekkora kár érte a reaktort.
1982. JÚLIUS HÁROM ÉVVEL A BALESET UTÁN
A szakértők máig csak találgathatták,
mekkora tényleges kár keletkezett az atomerőműben,
de ma a technikusok első kézből kapnak bizonyítékot arra,
hogy valójában mi történt a reaktor magjában.
1982. júliusában
kidolgoztunk egy eljárást, amit „gyors szemlének” neveztünk el.
Egy sugárfigyelő berendezést
és egy kamerát küldtünk a magba, ahol felmérhettük a károkat.
Nagy technológiai vita folyt arról,
hogy mekkora kárt szenvedett a mag.
Élő képünk és hangunk volt róla, ahogy engedte le,
és teljes csend volt a szobában.
Mindkét kábel megy lefelé.
Már hatvan centiméterre a magban van.
Közeledünk a 120 centihez.
120 centiméter. Azt mondták: „Ó, Istenem!”
Már 150 cm mélyen van. Lassan! Nézzük, látjuk-e!
- Rendben. Hadd lassítsak! - Csak lassan…
Sok fény van. Lehet…
Gyönyörű kép, Norman.
Bár tudnám, mi a fene ez.
Észrevettük, hogy a mag felső fele
szó szerint beomlott ráomlott magára.
Ez egy olvadt összevisszaság volt.
Sokkal több kárt okoztunk a reaktorban,
mint amit bárki gondolt.
Bárki!
Hatalmas magkárosodásról van szó.
Amikor eltűnt a hűtővíz,
a mag csupasz lett, és ekkor leolvadt.
Vagyis harminc percen belülre kerültünk egy olyan katasztrófához,
amiben egy gőzrobbanás szétszakította volna az egész reaktort.
Harminc perc.
Nem tudtam, hogy ez 30 perc volt.
Drága Istenem…
Ez egy leolvadás volt.
A Three Mile Island-i baleset
a legsúlyosabb atombaleset volt, ami valaha amerikai földön történt.
Aligha tudtuk, hogy vár ránk egy másik forgatókönyv is,
amely sokkal veszélyesebb, mint a baleset.