EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Basert på råd fra formannen i Atomsikkerhetsnemnda,
anbefaler jeg at de som kan være
spesielt utsatt for effekten av stråling,
som gravide kvinner og barn i førskolealderen,
forlater området innen en radius på åtte kilometer
unna Three Mile Island inntil videre.
DAG 3 30. MARS, 1979
Dette og andre beredskapstiltak
er basert på min tro om at det er best å være forsiktig.
Hold dere inne. Lukk alle vinduer og dører.
Dette er bare en forholdsregel.
Bedrifter har stengt siden eiere og arbeidere forlot området.
Skoler innen åtte km fra kjernekraftverket ble stengt på ubestemt tid i dag.
Jeg husker at det var veldig kaotisk i klasserommet.
Lærerne samlet seg i gangen.
Som seksåring er du bare nysgjerrig.
Men man så på ansiktene at det var noe alarmerende.
Jeg vet at moren min ringte skolen flere ganger,
men det var umulig å komme gjennom.
Jeg husker at de ba oss sette oss
og prøvde å holde oss rolige,
og at vi skulle sendes hjem med buss.
Fra vinduet
så man bare biler i kø for å komme seg ut.
Bilhornene var høylytte.
Man måtte bare holde seg for ørene.
Jeg så folk kledt i hvite drakter
gå opp og ned veien.
Jeg tenker:
"Dette er som Star Wars." Du vet, stormsoldater.
Men jeg forsto ikke hvorfor de var der.
"Hva kommer til å skje?"
Sivilforsvaret i de tilstøtende fire fylkene
har etablert evakueringssentre for de som vil dra.
Innbyggere i en radius på 16 km
har blitt oppfordret til å holde seg inne på ubestemt tid.
Lukk alle vinduer og dører.
Skru på radio- eller TV-kanalen du liker best
og avvent instruksjoner.
Thornburgh gjorde det klart
at hverken han eller noen andre har gitt ordre om evakuering,
men han innrømte at muligheten alltid er der.
Vi ber alle være klare til å flytte på seg,
men ikke gjør det for øyeblikket.
Ingen er i fare akkurat nå.
Guvernøren gjorde det klart
at dette kun var forebyggende.
Men det forårsaket det vi prøvde å unngå…
Panikk.
Hvor skal du?
Jeg skal til moren min. Jeg har ingen andre steder å dra.
Jeg skal bare ut. Jeg kommer ikke tilbake.
Heldigvis var mannen min hjemme.
Vi hadde et førskolebarn, og jeg sa til ham:
"Vi må virkelig dra."
Noe av det vanskelige ved å dra, var å bestemme hva jeg skulle ta med meg.
Det var viktig for meg å ha barnas fødselsattester,
slik at jeg om vi ble skilt
kunne bevise at de var mine barn.
Det var en av tingene jeg tenkte på.
Da vi kjørte ut av oppkjørselen,
så jeg på alt jeg elsket og lurte på om jeg ville komme tilbake.
Veldig vanskelig.
Hva tenkte du da du hørte siste nytt?
Jeg ville rømme.
Da ungene mine kom hjem,
ville jeg ikke gjøre dem redde.
Så jeg sa:
"Vi skal på en liten ferie til bestemor og bestefar."
Målet mitt var å få barna våre vekk fra dette,
hva nå dette monsteret var.
Innbyggerne venter ikke på en evakuering.
Nesten halve befolkningen har dratt.
Så mange forlot Middletown i dag,
at politiet har erklært portforbud fra 21.00 til 07.00
for å hindre plyndring.
Det er nå tydelig
at atomulykken som skjedde onsdag morgen
var mye mer komplisert og mer alvorlig
enn allmennheten først ble fortalt.
Jeg forsto ikke hva som skjedde da vi dro hjemmefra,
men jeg visste at noe var galt.
Jeg tenkte: "Kan vi noen gang komme tilbake?
Vil huset mitt fortsatt være her?"
Jeg husker at jeg så ansiktene til folk i biler.
De var redde.
Tjenestemenn sa i dag at strålingen i bygningens kuppel
ble målt til 30 000 rem per time,
syttifem ganger den dødelige dosen for et menneske
og 3000 ganger så mye som nivået til en atomreaktor i normal drift.
Den radioaktive skyen
som beveger seg med vinden
var på vei nordover,
mot der vi evakuerte.
Du bør prøve å holde disse greiene unna deg.
Hvis du må ut og får noe på deg,
er det beste å gå inn, kle av deg,
vaske klærne…
Da vi kom til svigerforeldrene mine, måtte alle…
…kle av oss, dusje og skifte klær.
Jeg husker at jeg følte meg spedalsk.
På denne utrolige tredje dagen av ulykken,
kastet forvirring, motsigelser og spørsmål
en skygge over stemningen som atompartikler.
Da vi så Walter Cronkite på de nasjonale nyhetene,
tror jeg de fleste av oss var sjokkerte
over at noe slikt skjedde i vår lille by.
Men ikke alle dro. Noen sa at de ville bli.
Det falt oss ikke inn å dra fra Middletown.
Jeg hadde gjort det om jeg var yngre og hadde barn.
De som hadde valget, forlot området,
men det var mange som ikke kunne det.
Man innså at samfunnet aldri ville bli det samme igjen.
Nåværende målinger er ikke høyere i dag enn i går.
Vi dro hjem til bestemoren min,
som bare var 16 kilometer unna i Harrisburg.
Jeg var nysgjerrig,
så jeg hørte på hva de voksne snakket om og hva som skjedde.
Situasjonen her har blitt mer og mer forvirrende
hver dag siden det første utslippet på onsdag morgen…
Selskapet sa at strålingslekkasjene var stoppet.
Atomsikkerhetsnemnda sa at lekkasjene fortsatte.
Det var bare overveldende.
Har guvernøren utpekt…
…én person eller opprettet en ekspertgruppe
for å følge med på virkningene…
Jeg tror han begynner å vurdere å opprette en ekspertgruppe.
Håndteringen av informasjon
viste seg å være en av de store utfordringene i denne krisen.
Det var tusen rykter og motstridende informasjonskilder.
Vi måtte etablere en troverdig kilde som folk visste at de kunne stole på.
Guvernør Thornburgh ringte presidenten.
På den tiden var jeg presidentens talsperson angående ulykken.
Guvernøren ba president Carter om
én person som kunne lede dette,
og være den eneste som snakket med pressen.
Presidenten ble involvert fordi det var en tid
da energipolitikken var en konstant angstkilde.
Det var en følelse av at vi trengte atomkraft.
Men han var også atomingeniør.
Han hadde vært i marinens atomavdeling.
Det er ikke Mr. Carters første kjernekraftulykke.
Han har beskrevet hvordan han tidlig på 50-tallet,
som atomingeniørpraktikant i marinen,
ledet en gruppe på 22 menn
ned i en reaktorkjerne i Chalk River i Canada,
der det hadde skjedd en nedsmelting.
Han var der i ett minutt og 29 sekunder og hjalp til med å demontere reaktoren.
Så han følte seg komfortabel med teknologiens integritet.
Presidenten har sendt sin representant,
Mr. Harold Denton, driftssjef i Atomsikkerhetsnemnda,
for å hjelpe meg og jobbe med ekspertene våre
med å overvåke situasjonen og informere publikum.
Innen Atomsikkerhetsnemnda ble Harold Denton sett på
som en av de mer kunnskapsrike på stedet.
Han var Jimmy Carters representant
på Three Mile Island for å vurdere situasjonen der
og sende ham tilbakemelding om det som virkelig skjedde.
Vi er bekymret over kjernens brenselstatus.
Det er også en boble i reaktorkaret som betyr
at alle endringer i kjernens hydraulikk må overvåkes nøye…
Denton sa til oss:
"Det er en hydrogenboble i reaktoren
som kan eksplodere om ingen gjør noe."
For første gang siden dette begynte,
innrømmer jeg at jeg ble redd.
Fordi konsekvensene av en hydrogenboble
kunne være katastrofale.
CBS Reports: Fare på Three Mile Island.
Situasjonen i atomreaktoren er for øyeblikket stabil,
men svært farlig.
En boble med radioaktiv gass har formet seg øverst i reaktorkaret.
En ny fase i ulykken hadde åpnet seg.
En hydrogengassboble
som dannes i hjertet av et kjernekraftverk
med ukjente konsekvenser.
Hydrogen eksploderer, og derfor
var det mulighet for en eksplosjon inne i reaktoren.
Det var det som skjedde i Tsjernobyl.
En hydrogengasseksplosjon sprengte taket til reaktoren,
noe som førte til at stråling ble sluppet ut i naturen.
Den ulykken fant sted i 1986,
og i flere århundrer vil deler av området rundt Tsjernobyl
være avsperret.
Boblen i reaktorkaret er for det meste hydrogen.
Derfor, hvis det finnes en oksygenkilde
og en tenningskilde, kan den brenne.
Da jeg hørte om hydrogenboblen,
innså jeg at vi kunne miste alt.
Alt vi hadde jobbet for, alt…
…alt ville forsvinne.
…veldig aktuelt om problemet på Three Mile Island.
Hvor farlig er det? Risikerer vi et Kinasyndrom?
Kan det bli en enorm katastrofe? Eller er det umulig?
Et Kinasyndrom har alltid vært mulig.
Dette er innebygd i alle beregningene.
Katastrofene vi snakker om her i en enorm nedsmelting,
er titusenvis av dødsfall, hundretusener med kreft,
kontaminering av flere tusen kvadratmeter land.
-Dr. Lapp? -Det som er sagt…
Jeg var ekstremt redd,
for ingen steder i sentrale Pennsylvania var trygge.
Sjansen vår til å overleve, selv 64 kilometer unna,
kunne være i fare.
Alle var redde for atomkraft
da de hørte om hydrogenboblen som sprengte reaktoren.
Atomsikkerhetsnemnda,
de tabbet seg ut med kommunikasjonen.
Ikke bare med hverandre, men med folket.
De lot folket leve i frykt
mens de bestemte seg for hva de skulle gjøre.
Vi står overfor en fjern, men svært virkelig sjanse
for en kjernefysisk nedsmelting ved Three Mile Island kjernekraftverk.
DAG 4
De ansatte fortsetter å se på spørsmålet
om hvor lenge det er til detonering og om temperaturene…
Den lørdagen var veldig stressende.
Forskere var bekymret for at det 315 grader varme reaktorbrenselet
kunne detonere gassboblen.
Vi hadde et problem som var nesten ren matematikk,
og vi måtte vente mens ekspertene prøvde å finne ut
om vi hadde en farlig boble.
De 1000 atomforskerne og teknikerne
som er samlet her for å redde reaktoren, har fortsatt mange problemer å løse.
Ingeniører ble innkalt fra hele verden.
"Hvor farlig er det? Hvordan ufarliggjør man den?"
Fremtiden til kjernekraft hang i en tynn tråd.
En regjeringsstudie anslo at i et slikt tilfelle,
ville 45 000 bli drept og en kvart million skadet.
Det er derfor myndighetene vurderer evakuering.
Og på de høyeste nivåene
var det diskusjoner om å evakuere flere millioner.
Vi levde et skrekkscenario.
Både selskapet og regjeringen
sier situasjonen er stabil, men er uenige om viktige fakta.
Eksperter kan ikke trekke meningsfulle slutninger
om hydrogenboblens størrelse.
Jeg visste at det var ulike meninger i deler av Atomsikkerhetsnemnda,
om hva som i himmelens navn foregikk.
"Den kan eksplodere", og "Bør folk evakueres?"
Jeg ble oppringt av slektninger i Philadelphia:
"Vinden blåser hit, bør vi dra til New York?"
Jeg sa: "Ro dere ned."
Atomforskere kan ikke
eliminere den farlige hydrogengassboblen i reaktoren
uten å risikere en nedsmelting av kjernen.
Vi jobbet med analyser
og prøvde å finne den relative risikoen.
Men det blir en enorm emosjonell risiko,
og det kan bli sprøtt, spesielt i offentlige medier.
Under nåværende forhold,
kan oksygen sakte komme inn i hydrogenboblen.
Jo mer oksygen, jo større fare for en hydrogeneksplosjon.
To farer vedvarer. Én fra den fangede gassboblen.
Den andre fra opphopning av radioaktivt materiale i rommet.
På lørdag kveld, i et nyhetssammendrag
som gikk nederst på TV-skjermene:
"Hydrogenboblen i reaktoren
viser tegn på at den kan bli eksplosiv."
…viser tegn på at den kan bli eksplosiv.
Formannen i Atomsikkerhetsnemnda sa:
"Det kan være klokt å evakuere folk fra området."
Akkurat da kom 25 reportere farende gjennom kontordøra mi.
De ropte: "Burde vi dra?"
En av dem gråt til og med.
Panikken var til å ta og føle på.
Angsten vokser, og mange har flyttet til tilfluktsrom,
inkludert denne sportsarenaen, 18 km fra kraftverket.
Jeg skjønte det ikke, men spurte: "Hva skjer?
Kommer vi til å dø?"
Det var som å leve på kanten og klamre seg fast for harde livet.
Hva skjer med kraftverket? Kan det sprenges som en atombombe?
Hva betyr egentlig nedsmelting?
Frykten ble større fordi det var frykten for det ukjente.
Det vises kanskje ikke nå,
men hva med 25 år fra nå av, om vi ble utsatt for stråling?
Kona mi var gravid.
Jeg dro til evakueringssenteret med guvernøren og familien min.
Vi ville stoppe rykter som gjorde folk opprørte
og bare skapte mer frykt.
Kan du forklare hvilke farer det er igjen? Hvor farlig er det?
Hvis innsatsen som pågår nå mislykkes,
må vi prøve et annet alternativ.
Med den økende bekymringen for hydrogenboblen,
sa guvernør Thornburgh til presidenten
at han ville ha den føderale regjeringens anbefaling
om han skulle
gå utover sikkerhetstiltaket på evakuering i et åtte kilometers område
og gi ordre om en vidstrakt evakuering i 360 grader.
Bekymringen var den varige innvirkningen det kunne ha på atomindustrien.
Dette er en vanskelig avgjørelse
når man ikke har kunnskap å basere den på.
Så presidenten bestemte sent på lørdag,
at det viktigste han kunne gjøre, var å besøke reaktoren
for å roe ned allmennheten.
DAG 5
Vi skal be til Gud om å ta vare på oss midt i all denne forvirringen
og usikkerheten.
Vi stoler på Herren
om at det ikke vil skje mer.
Da president Carter kom dit,
var alt fortsatt kaotisk.
Det var mulighet for at hydrogenboblen kunne eksplodere.
Men med presidenten på Three Mile Island,
viste det atomindustrien
at han var på deres side
og viste at kjernekraft ikke er farlig.
President Carter dro til Three Mile Island hovedsakelig
for å forsikre amerikanerne om at de ikke hadde noe å frykte.
Hovedgrunnen til at jeg kom hit i dag,
er å lære så mye jeg kan som president
om problemene ved kjernekraftverket på Three Mile Island.
Og for å forsikre folket i denne regionen
om at vi gjør alt vi kan
for å håndtere disse problemene.
President Carter prøvde å forklare:
"Vi vet hva vi gjør. Vi tar vare på dere.
Dere er ikke i fare."
Etter at presidenten forlot øya,
gikk Harold Dentons stab gjennom alle beregningene.
De gikk frem og tilbake,
men det var ikke før de fant en feil
at de endelig kunne bekrefte at hydrogenboblen
ikke utgjorde en alvorlig trussel.
Er folk i området rundt i fare?
Det er ingen overhengende fare i dag.
Situasjonen er stabil.
Men det er viktig at de kan ta kjernen til en kald nedstenging med denne boblen…
Jeg var så lettet.
Ingen liv hadde gått tapt.
For meg var den umiddelbare krisen over.
Selvsagt blir alle bekymret av denne atomulykken.
Dere fortjener alle opplysningene, og det skal dere få.
Jeg har ledet etableringen
av en uavhengig ekspertkomité
som skal undersøke grunnen til denne ulykken og anbefale
hvordan vi kan bedre sikkerheten til kjernekraftverk.
DAG 7
Det er en uke siden i dag at ulykken begynte
på Three Mile Island kjernekraftverk i Pennsylvania.
I dag lekker kraftverket
fortsatt stråling ut i luften rundt.
Forskere tilbrakte morgenen i helikoptre,
der de målte strålingen som lekker fra kraftverket.
De måtte få hydrogenet ut av reaktoren.
De fant på en metode
for å ventilere edelgasser og alt annet.
Det ville senke trykket.
Forventet stråleutslipp i dag fra Three Mile Island kjernekraftverk
har ført til en rekke konsekvenser.
Men hver gang de åpnet ventilen,
ble det sluppet ut stråling i naturen.
De hadde ikke noe valg.
De måtte gjøre det.
FARLIG HYDROGENBOBLE FORSVINNER
Hva ble jeg og barna mine utsatt for i de tre dagene?
PRESIDENTKOMITEENS OFFENTLIGE HØRING
Uansvarligheten til Met-Ed og Atomsikkerhetsnemnda,
og hvordan kunne dette skje?
Og…
Jeg håper bare at vi ikke blir en statistikk
om ti, tjue, tretti år, men jeg vet at vi blir en statistikk.
Har dere opplevd en kreftdød?
Det har jeg.
Hvis den ene er sønnen min, kona mi eller meg, synes jeg det er feil.
Vi brukte mye tid på å finne ut hvor mye stråling
som faktisk fortsatte å slippe ut i atmosfæren.
I en varebil i nærheten brukte en forsker en datamaskin
for å analysere prøver av luft, vann og planter.
Men de sa at det var et ubetydelig nivå
når det kommer til folkehelsen i området.
Hele det føderale helsevesenet
sa at de rundt Harrisburg ikke har noe å bekymre seg for.
Vi forventer ikke flere kreftdødsfall
i denne befolkningen som følge av stråling i dag.
En kjernefysisk ekspert sa
at alarmerende rapporter antakelig hadde forårsaket mer psykisk skade
enn strålingen i disse sju anspente dagene.
Sannheten er at målingene aldri viste
at vanlige, sunne folk var i fare.
Det hastet for industrien å renvaske seg selv
umiddelbart etter ulykken.
Vårt beste måleverktøy er dessverre mennesker.
Du finner ingenting uten å lete. Mange av måleapparatene
var ikke i stand til å registrere strålingen som slapp ut.
Hver stråledose er en overdose.
Litt stråling skader litt, mer stråling skader mer.
DR. GEORGE WALD NEVROBIOLOG
Ingen vet hvor mye stråling som slapp ut,
for vi har ikke tallene.
Beregningene av strålingsskader på Three Mile Island
ignorerer mange ulike variabler.
Enhver som sier definitivt hvor mye stråling ulykken forårsaket,
er enten en løgner eller en tåpe.
Små spor av radioaktivt jod har dukket opp i melkeprøver fra området.
Hershey har ikke brukt ny melk siden ulykken
og tester om produktene er radioaktive.
Områder der anlegget dumpet avløpsvann inneholder også radioaktivt jod.
Da vi kom tilbake etter evakueringen,
ville jeg gå til brygga.
Jeg pleide å gå dit og kaste smutt.
Men jeg husker at jeg så mye død fisk.
De var opp og ned langs elvebredden.
Jeg husker at jeg tenkte: "Noe ble sluppet ut der
som er sterkere enn de sa."
Folk var fortsatt usikre på grunn av det som hadde skjedd.
For første gang på ti dager har guvernøren i Pennsylvania
opphevet alle ordre om kraftverket.
Det lot skolene gjenåpne
og gravide kvinner kunne dra hjem igjen.
Det ser normalt ut, virker normalt,
men vi kom tilbake og alt var fortsatt uvisst.
Jeg var nede rundt kraftverket, og…
…på enkelte dager kunne man smake noe metallisk i munnen.
De dagene vi var like overfor Three Mile Island,
fikk vi vondt i halsen.
Og alle i området hadde vondt i halsen.
Sønnen min sa: "Mamma, jeg kastet opp."
Et helt utrolig grønt slim.
Det skremte meg.
Jeg ringte barnelegen og han sa:
"Joyce, jeg vet virkelig ikke."
En jente som gikk på videregående,
hadde vært utendørs på onsdag, torsdag og fredag,
og syklet i Middletown hele dagen.
Hun fikk lesjoner på huden.
Når man graver dypere og snakker med folk i området,
hadde de metallisk smak, øyeirritasjon, diaré, prosjektiloppkast.
Alt som skjer når man blir utsatt for stråling.
Og stråling har langvarige, negative helseeffekter
som kan forårsake kreft.
Middletowns 11 000 innbyggere
er bekymret for sin helse og sikkerhet.
Før ulykken var jeg i min egen lille verden.
Tenkte ikke på stråling eller farene eller noe.
Ingenting.
Ta dette flygebladet om stråling på lavt nivå.
Men når noe sånt skjer med deg,
at du kan miste alt…
Livene til barna dine var i fare.
Jeg måtte slutte å leve i drømmeland,
det var på tide å lære om det og se hva som faktisk skjedde.
BEGRAV MET-ED, IKKE OSS! STENG TMI.
For Harrisburg var det en stor samling på trappen til Capitol.
De sa det var på tide å stenge det forkrøplede kraftverket.
Folk begynte å si "nei til atomkraft",
som var noe man aldri ville høre
under normale omstendigheter.
For et samfunn som vårt, er det nok en del av problemet.
Ingen stilte spørsmål ved atomenergi da den kom.
Three Mile Island Alert planla denne samlingen i dag.
Three Mile Island Alert ble organisert i 1977
på grunn av bekymringer om atomkraft, og vi var i utkanten.
Men det er ingenting som en ulykke og en nedsmelting
for å forvandle deg fra paria til Messias.
Det var en tid da jeg trodde på myndighetene.
Nå vil jeg ikke bli bedt om å tro engang.
Det er derfor vi er her.
Jeg bestemte meg for å dra på samfunnsmøter.
Atomsikkerhetsnemnda skulle være der.
De begynte med å si: "Strålingen som barna deres fikk,
var ikke mer enn om du hadde røykt en sigarett
eller drukket et glass vin."
I delstaten Pennsylvania kan man ikke gi barn vin og sigaretter.
Hvorfor kan dere gi meg stråling som tilsvarer det?
Mer enn 300 innbyggere konfronterte byrådet.
Vi skal vurdere alt dette.
Jeg dro til forskjellige møter i byen, og på ett punkt innså jeg
at når noen stilte et spørsmål,
svarte Atomsikkerhetsnemnda,
og på et annet møte ble det spurt om det samme,
men de fikk et helt annet svar.
Myndighetene insisterte på at det ikke er noe å være redd for.
Jeg tenkte: "Enten lyver de,
eller så vet de ikke hva de gjør."
Frykten for hva som kunne skje skapte landets sterkeste anti-atombevegelse.
Nei til kjernekraft!
Beskjeden fra Kinasyndromet
er at hvis vi fortsetter å legge vår helse og sikkerhet
i hendene til ledere som har profitt som hovedmål,
får vi se flere tilfeller som Harrisburg, og vi vil se en økning i kreftepidemien
som allerede herjer i dette landet.
Jeg husker videregående i 65. Vietnamkrigen er i full gang.
Jeg var så imot demonstranter.
Folk marsjerer ned Pennsylvania Avenue og betviler regjeringen vår.
Hvordan våger de?
De rosenrøde brillene ble revet av ansiktet mitt.
Det forandret meg.
Jeg gikk fra husmor til aktivist.
Jeg marsjerte ned Pennsylvania Avenue
i protest mot det Three Mile Island gjorde mot oss.
Det vi gjør her i dag er viktigere enn å håndtere rasisme,
enn å håndtere sexisme, enn å håndtere sult,
for jeg kan føle sult!
Jeg kan se krig! Jeg kan føle rasisme!
Jeg ser ikke stråling. Jeg kan ikke lukte stråling.
Jeg ser meg rundt en dag og er død!
Ulykken på Three Mile Island
har forsterket debatten om hvor trygt det er med kjernekraft,
og det kan stille hele atomindustriens fremtid i tvil.
I OKTOBER i 1979, SEKS MÅNEDER ETTER ULYKKEN
Presidentens komité for Three Mile Island presenterte sin endelige rapport i dag.
Alle nøkkelpersonene kom til høringen,
som mennene i kontrollrommet da lyset begynte å blinke.
Alle ble bedt om å gjenta
hva de gjorde som forverret en alvorlig ulykke.
Det var jeg som skrudde av reaktorkjølepumpene.
Jeg mener,
det at vi ikke innså at vi hadde en ventil
som var delvis åpen eller åpen, var nok det største problemet.
Folk før Three Mile Island tenkte alltid:
"En operatør vil alltid hjelpe deg om du har et problem."
Vi fant ut at operatøren,
som handlet i beste mening,
faktisk gjorde noe som hindret nedkjølingen av kjernen.
Jeg reduserte også høyttrykksinnsprøytingen.
De måtte jobbe under forhold de aldri hadde fått trening i,
og det var mange tilfeller av feilkommunikasjon og misforståelser.
Så de var litt forvirret.
Men i øyeblikket
prøvde alle å gjøre det de trodde var riktig.
En stor del av feilene i løpet av ulykken var menneskelige feil.
Av de seks tingene som gikk galt, var fire og en halv menneskefeil.
Én var en utstyrsfeil, og kanskje en var en designfeil.
Presidentkomiteen
sier at ett vitnesbyrd sjokkerte formannen.
Før ulykken på Tre Mile Island hadde det vært gjentatte problemer
med sikkerhetsventiler i Babcock & Wilcox-reaktorer.
Dette burde ha vært et varsel om en mulig ulykke.
Det hadde utviklet seg en viss filosofi i Atomsikkerhetsnemnda
om reaktorsikkerhet og at disse ulykkene ikke kunne skje.
Jim Creswell var en atomsikkerhetsinspektør
som ble sendt for å undersøke en rekke hendelser
som hadde funnet sted i Davis-Besse kjernekraftverk i Ohio.
De hadde ikke en ulykke,
men de var nære nok til å vekke bekymring.
Creswell ba om et møte med meg angående disse ventilproblemene.
Vi møttes bare seks dager før ulykken på Three Mile Island.
Jeg mente selvsagt at de var alvorlige.
Vi utviklet et memorandum
med en forespørsel om at Atomsikkerhetsnemnda behandlet det fort.
EKSTREMT VANSKELIG Å KONTROLLERE KRAFTVERKET
Dessverre kom svaret tilbake på den andre dagen av ulykken:
"Dere trenger ikke bekymre dere for denne sekvensen."
Det er åpenbart at Davis-Besse-hendelsen er noe alle skulle ønske hadde blitt
mer formidlet og forstått før Three Mile Island.
Selv om en etterforskning ble gjennomført,
sier kilder at Atomsikkerhetsnemnda ikke tok Jim Creswell alvorlig,
og etterforskningen var mest for å få Creswell til å tie.
Dager før reaktorulykken på Three Mile Island,
sendte Jim Creswell opp et nødbluss, men ingen lyttet.
…at disse ulykkene ikke kunne skje.
Ulykken på Three Mile Island trengte ikke å skje.
Hvis Atomsikkerhetsnemnda og bransjen hadde hørt på sine ansatte.
Kanskje det er en annen filosofi etter TMI.
Men det er ingen sikkerhetskultur.
Det handler om inntekt.
Det handler om at det må gjøres lønnsomt uansett hva det koster.
Vi må få det til.
Realiteten var at Three Mile Island-etterforskningen
av presidentens komité, var et forsøk på hvitvasking.
Tusen takk.
Komiteen fant alvorlige mangler
ved måten både myndighetene og energibransjen
regulerer og håndterer atomkraft på.
Men vi kan ikke gi opp atomkraft i USA.
Det er helt klart at presidentens komité har gitt oss
og det amerikanske folket en enkel beskjed om atomkraft.
Fortsett, men vær forsiktig.
Folk som bor i nærheten av atomulykken
sliter med å takle det.
Det beviste at de er langt unna
å se virkeligheten i samfunnet vårt.
Lokale innbyggere og myndighetspersoner møtte komitémedlemmene med sinne.
Man følte sinnet og frustrasjonen.
Hvilken rolle spiller vi når disse avgjørelsene tas,
eller teller vi i det hele tatt?
Når du snakker om fremtiden og livene til barna dine,
barnebarna, de fremtidige oldebarna…
…er det sårt.
En kjernefysisk studie som ble utgitt i dag,
viser at Three Mile Island-ulykken
jagde 44 000 personer hjemmefra
og kostet 18,2 millioner dollar i evakueringsutgifter og tapte lønninger.
Når brannen og orkanene er over,
kan du komme tilbake og gjenoppbygge.
Vi kom tilbake og problemet var fortsatt her.
Jeg kunne enten godta det de sa
eller kontrollere min egen skjebne,
og jeg ville vite sannheten.
Selv etter at president Carter kom, etter hydrogenboblen,
hadde hele ulykkescenariet på Three Mile Island
en enorm innvirkning på atomindustrien.
Men ingen visste med sikkerhet hvor skadet reaktoren var.
JULI 1982 TRE ÅR ETTER ULYKKEN
Frem til nå kunne eksperter bare gjette
hvor skadet kjernekraftverket på Three Mile Island var,
men i dag vil teknikere ha bevis
på hva som egentlig skjedde inne i reaktorkjernen.
I juli 1982
utførte vi en prosedyre som vi kalte "rask titt".
Vi sendte målingsutstyr
og et kamera ned i kjernen der vi kunne undersøke skadene.
Det var stor teknologisk debatt
om hvor mye skade det var i kjernen.
Vi hadde direkte-TV og direkte lyd mens han senket den ned,
og det var helt stille i rommet.
Begge kablene går ned.
Vi er nå 60 centimeter inne i kjernen.
Vi nærmer oss 120 centimeter.
Én meter og 20 centimeter. Folk sier: "Milde himmel."
Halvannen meter ned. Prøv å få med det der.
-Greit. La meg senke farten. -Sakte…
Vi har så mye lys. Kan vi…
Nydelig bilde, Norman.
Jeg vil vite hva i helvete det er.
Vi oppdaget at den øvre halvdelen av kjernen
hadde falt sammen.
Den var et smeltet rot.
Det var mye mer skade på reaktoren
enn noen hadde forventet.
Noen som helst.
Vi snakker om enorme kjerneskader.
Da de mistet kjølevann,
hadde kjernen blitt avdekket og smeltet.
Det betyr at vi var kanskje 30 minutter unna en katastrofe
med en dampeksplosjon som hadde sprengt hele reaktoren.
Tretti minutter.
Jeg visste ikke at det var 30 minutter.
Kjære Gud…
Det var en nedsmelting.
Ulykken på Three Mile Island
var den verste atomulykken som hadde skjedd på amerikansk jord.
Vi visste ikke at vi hadde en annen situasjon i vente
som kunne være mye farligere enn ulykken.
Tekst: Marte Fagervik