‎UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
‎Conform sfatului președintelui ‎Centrului Național al Cetățenilor,
‎Îi sfătuiesc pe cei care pot fi
‎deosebit de sensibili ‎la efectele radiațiilor,
‎adică femeile însărcinate ‎și copiii preșcolari
‎să părăsească zona pe o rază de 8 km
‎de centrala Three Mile Island ‎până la o notificare ulterioară.
‎ZIUA 3 ‎30 MARTIE 1979
‎Asta și alte măsuri de urgență
‎se bazează pe credința mea că un exces ‎de precauție e cel mai recomandat.
‎Rămâneți în case! ‎Închideți toate ferestrele și ușile.
‎E doar o măsură de precauție.
‎Afacerile s-au închis. ‎Patronii și muncitorii au părăsit zona.
‎Școlile pe o rază de 8 km de centrală
‎au fost închise pe termen nelimitat.
‎Îmi amintesc că era ‎un haos foarte mare în clasă.
‎Profesorii se adunau pe hol.
‎Când ai șase ani, ‎curiozitatea e mare, punct.
‎Dar se vedea după fețe lor
‎că era ceva alarmant.
‎Știu că mama a sunat la școală ‎de mai multe ori,
‎dar nu răspundea nimeni.
‎Îmi amintesc că ne-au zis ‎să ne întoarcem la locurile noastre
‎și că încercau să ne calmeze, ‎să ne dea ocupație,
‎ca să putem fi luați cu autobuzul acasă.
‎Privind pe fereastră,
‎nu se vedeau ‎decât mașinile aliniate ca să iasă.
‎Se claxona îngrozitor.
‎Îți venea să-ți acoperi urechile.
‎Am văzut oameni îmbrăcați în costume albe,
‎colindând de-a lungul străzii.
‎M-am gândit:
‎„E ca în Războiul Stelelor!” ‎Soldații imperiali.
‎Dar nu înțelegeam de ce erau acolo.
‎„Ce se va întâmpla?”
‎Ofițeri ai apărării civile ‎din patru comitate alăturate
‎au creat centre de evacuare ‎pentru cei care vor să plece.
‎Și locuitorii pe o rază de 16 km
‎au fost îndemnați ‎să rămână în case pe termen nelimitat.
‎Închideți ferestrele, ușile!
‎Urmăriți postul radio sau TV preferat ‎cât așteptați notificări ulterioare!
‎Thornburgh a subliniat des
‎că nici el, nici altcineva ‎nu a ordonat încă evacuarea,
‎dar a recunoscut ‎că există mereu posibilitatea.
‎Le cerem tuturor ‎să fie pregătiți să se mute,
‎dar să nu se mute acum.
‎Nimeni nu e în pericol acum.
‎Guvernatorul a spus foarte clar:
‎„Asta e doar măsură de precauție.”
‎Dar a provocat ‎ceea ce am încercat să evităm.
‎Panică.
‎Unde mergi?
‎Merg la mama. ‎Nu mai am unde să merg acum.
‎O să plec de aici. Nu mă mai întorc.
‎Din fericire, soțul meu era acasă.
‎Aveam un copil preșcolar și i-am zis:
‎„Chiar trebuie să plecăm.”
‎Una dintre suferințele de la plecare ‎se rezuma la ce să luăm cu noi.
‎Era important să avem ‎certificatele de naștere ale copiilor.
‎Dacă, Doamne ferește, i-aș fi pierdut,
‎puteam dovedi că sunt copiii mei.
‎Și la asta m-am gândit atunci.
‎Când am plecat la drum,
‎m-am uitat la tot ce am iubit ‎și m-am întrebat dacă mă voi mai întoarce.
‎A fost foarte greu.
‎Ce ați simțit când ați auzit știrile?
‎Mi-a venit să fug.
‎Când mi s-au întors copiii,
‎n-am vrut să-i sperii.
‎Așa că am zis:
‎„Mergem la bunica și bunicul ‎într-o mică vacanță.”
‎Scopul meu era să-i îndepărtez ‎pe copii de totul,
‎oricare ar fi fost acest monstru.
‎Locuitorii din zonă nu așteaptă ‎să fie emis ordinul de evacuare.
‎Aproape jumătate din populație a plecat.
‎Atâția au plecat din Middletown azi,
‎încât Poliția a impus carantină ‎între orele 21:00 și 7:00,
‎pentru a evita posibilitatea jafurilor.
‎Acum e evident
‎că accidentul nuclear ‎de miercuri dimineață
‎a fost mult mai complicat și mai grav
‎decât i s-a comunicat inițial publicului.
‎Când am plecat de acasă, ‎nu înțelegeam ce se întâmplă,
‎dar am știut că e ceva în neregulă.
‎Și mă gândeam: ‎„Ne vom mai putea întoarce acasă?
‎Casa mea va mai fi acolo?”
‎Mă gândesc cum arătau ‎fețele oamenilor în mașini.
‎NICOLE REMSBURG ‎LOCUITOARE MIDDLETOWN
‎Oamenii erau speriați.
‎Oficialii au dezvăluit ‎că radiațiile din cupola clădirii
‎înregistrau un nivel ‎de 30.000 de rem pe oră,
‎de 75 de ori mai mult ‎decât doza letală pentru un om,
‎și de 3.000 de ori peste nivelul ‎unui reactor nuclear în funcțiune normală.
‎Coloana de fum, norul radioactiv,
‎se deplasează cu vântul.
‎Se îndrepta spre nord,
‎exact în zona în care fugeam noi.
‎Ar trebui să încercați ‎să nu vă contaminați.
‎Dacă ați ieșit și v-ați contaminat,
‎cel mai bine e să intrați, ‎să vă dați jos hainele,
‎să le spălați…
‎Când am ajuns la socri, ‎ne-au pus pe toți…
‎să ne scoatem hainele, ‎să facem un duș și să ne schimbăm.
‎Atunci știu că mă gândeam ‎că mă simțeam ca o leproasă.
‎În a treia zi incredibilă ‎a accidentului,
‎confuzia, contradicția și întrebările
‎s-au adunat ca niște particule atomice.
‎Urmărindu-l pe Walter Cronkite ‎la știrile naționale,
‎cred că majoritatea am fost șocați
‎că se întâmplase așa ceva ‎în orașul nostru.
‎Dar nu toți au plecat. ‎Unii au spus că vor rămâne.
‎Nu ne-am gândit să plecăm din Middletown.
‎Dacă aș fi fost mai tânăr, ‎cu copii, aș fi plecat.
‎Oamenii care puteau alege să plece ‎din zonă urmau să plece,
‎dar erau mulți oameni ‎care nu aveau de ales.
‎Am realizat toți
‎că niciodată comunitatea ‎nu va mai fi niciodată aceeași.
‎Valorile actuale ‎nu sunt mai mari azi decât ieri.
‎Am mers acasă la bunica mea,
‎care era la doar 16 km, în Harrisburg.
‎Eram foarte curioasă,
‎așa că ascultam ‎conversațiile adulților și ce se întâmpla.
‎Situația a devenit ‎din ce în ce mai confuză
‎în fiecare zi de la comunicatul inițial, ‎de miercuri dimineață…
‎Oficialii companiei au spus ‎că nu mai sunt scurgeri.
‎Autoritățile de reglementare nucleare ‎au spus că scurgerile continuă.
‎A fost copleșitor.
‎Guvernatorul a desemnat o persoană ‎sau a creat un grup operativ,
‎ca să supravegheze ramificațiile…
‎Începe să se gândească ‎la înființarea unui grup operativ.
‎Gestionarea informațiilor
‎s-a dovedit a fi una ‎dintre marile provocări ale crizei.
‎Erau o mie de zvonuri ‎și surse conflictuale de informații.
‎Și a trebuit să stabilim o sursă credibilă ‎în care oamenii să aibă încredere.
‎Așadar, guvernatorul Thornburgh ‎l-a sunat pe președinte.
‎Pe atunci, eram persoana de contact ‎a președintelui pentru accident.
‎Guvernatorul i-a cerut ‎președintelui Carter
‎o persoană care să supravegheze ‎administrarea chestiunii pe teren,
‎singura persoană ‎care să se adreseze presei.
‎Președintele s-a implicat ‎fiindcă erau vremuri
‎când politica energetică ‎era o sursă constantă de îngrijorare.
‎Astfel, se credea că avem nevoie ‎de energie nucleară.
‎Dar el avea și pregătire ‎de inginer în domeniul nuclear.
‎Făcuse parte din Marina Nucleară.
‎Dl Carter cunoaște accidentele nucleare.
‎A descris cum, la începutul anilor '50,
‎ca inginer stagiar în domeniul nuclear,
‎a condus un grup de 22 de oameni
‎în miezul unui reactor ‎de la Chalk River, Canada,
‎unde a avut loc o topire.
‎Președintele spune că a stat ‎un minut și 29 de secunde acolo
‎ajutând la dezmembrarea reactorului.
‎Așa că era foarte liniștit ‎în legătură cu integritatea tehnologiei.
‎Președintele și-a trimis reprezentantul,
‎Dl Harold Denton, directorul operațiunilor ‎la Comisia de reglementare nucleară,
‎ca să mă ajute ‎și să lucreze cu experții noștri,
‎ca să monitorizeze situația ‎și să țină publicul la curent.
‎Harold Denton era considerat ‎în cadrul Comisiei de reglementare
‎unul dintre cei mai pricepuți oameni.
‎Era reprezentantul lui Jimmy Carter
‎la Three Mile Island ‎pentru evaluarea situației de la centrală
‎și-i oferea informații cu privire ‎la ce se întâmpla.
‎Ne îngrijorează ‎starea combustibilului din miez.
‎Există și o bulă în vasul reactorului.
‎Orice schimbare a hidraulicii miezului ‎trebuie monitorizată atent…
‎Denton ne-a spus:
‎„Există o bulă de hidrogen în reactor,
‎care, lăsată de capul ei, poate exploda.”
‎Și, pentru prima oară, de la început,
‎recunosc că m-am speriat.
‎Deoarece consecințele ‎unei bule de hidrogen,
‎potențiale, erau dezastruoase.
‎Reportaje CBS: ‎Pericol la Three Mile Island.
‎Situația din interiorul reactorului ‎nuclear e stabilă momentan,
‎dar plină de pericole.
‎În vârful reactorului, ‎o bulă a format gaz radioactiv.
‎S-a deschis o nouă etapă a accidentului.
‎O bulă de hidrogen
‎formându-se în miezul ‎unei centrale nucleare
‎consecințele fiind necunoscute.
‎Hidrogenul explodează. Prin urmare,
‎exista posibilitatea unei explozii ‎acolo, în interiorul reactorului.
‎Asta s-a întâmplat la Cernobîl, apropo.
‎Explozia hidrogenului a distrus ‎întregul acoperiș al reactorului,
‎radiațiile fiind eliberate în mediu.
‎Accidentul a avut loc în 1986
‎și, timp de secole, ‎zone din jurul orașului Cernobîl,
‎vor fi izolate.
‎Bula din vasul reactorului ‎e, în principal, hidrogen.
‎Prin urmare, ‎dacă există o sursă de oxigen
‎și o sursă de aprindere, ar putea arde.
‎Când am auzit de bula de hidrogen,
‎mi-am dat seama ‎că exista o șansă mare să pierdem totul.
‎Toată munca noastră de-o viață, orice…
‎totul putea să dispară.
‎…despre problema ‎de la Three Mile Island.
‎Cât de periculos e? ‎Există riscul unui sindrom chinezesc?
‎Ar putea fi un dezastru uriaș? ‎Sau e imposibil?
‎A existat mereu riscul sindromului.
‎A fost inclus în toate calculele noastre.
‎Catastrofele despre care vorbim, ‎în cazul unei topiri uriașe,
‎sunt zeci de mii de decese, ‎sute de mii de cazuri de cancer,
‎contaminarea a mii de kilometri ‎pătrați de pământ.
‎- Dle dr. Lapp? ‎- Ce s-a spus…
‎Eram teribil de îngrozită.
‎Nu mai exista niciun loc sigur ‎în Pennsylvania centrală.
‎Șansele ca noi să supraviețuim ‎chiar și la 60 de km depărtare
‎puteau fi puse în pericol.
‎Toți se temeau de energia nucleară
‎când au auzit de bula de hidrogen ‎care arunca în aer reactorul.
‎Comisia de reglementare nucleară,
‎edilii, au dat-o în bară ‎la capitolul comunicare.
‎Nu doar față de ei, ci și față de oameni.
‎Au lăsat oamenii să trăiască în frică
‎cât încercau să decidă ce să facă.
‎Deci ne confruntăm cu o posibilitate ‎îndepărtată, dar foarte reală
‎a unei topiri nucleare ‎la centrala atomică Three Mile Island.
‎ZIUA 4
‎Personalul continuă ‎să analizeze întrebarea
‎cât timp mai e până la detonare ‎și dacă sunt sau nu temperaturi…
‎Sâmbăta aia a fost o zi ‎extrem de tulburătoare.
‎Savanții erau îngrijorați că temperatura ‎de 600 de grade a combustibilului
‎era destul de mare ‎ca să detoneze bula gazoasă.
‎Aveam o problemă ‎care era aproape matematică pură
‎și trebuia să așteptăm ‎în timp ce experții încercau să afle
‎dacă aveam o bulă extrem de periculoasă.
‎Cei 1.000 de savanți și tehnicieni ‎în domeniul nuclear
‎adunați aici pentru a salva reactorul
‎mai au de rezolvat o serie de probleme.
‎Au fost chemați ingineri din toată lumea.
‎„Cât de periculos e? ‎Cum o dezamorsați?”
‎Viitorul energiei nucleare ‎era în cumpănă.
‎Un studiu guvernamental a estimat
‎că 45.000 de oameni ar fi uciși, ‎un sfert de milion, răniți.
‎Având în vedere riscul acesta, ‎autoritățile au în vedere evacuarea.
‎La cel mai înalt nivel,
‎au fost discuții ‎despre evacuarea a milioane de oameni.
‎Trăiam cel mai urât scenariu.
‎Oficiali ai companiei și ai guvernului
‎zic că situația e stabilă, ‎dar nu sunt de acord cu faptele.
‎Experții nu pot trage concluzii serioase
‎despre dimensiunea bulei de hidrogen.
‎Știam că există diferențe de opinie ‎în cadrul Comisiei de reglementare
‎despre ce Dumnezeu se întâmpla.
‎„Ar putea exploda”. ‎„Ar trebui să se mutăm oamenii?”
‎Am primit telefoane de la rude ‎din Philadelphia:
‎„Suntem în direcția vântului. ‎Să ne mutăm în New York?”
‎Le-am zis: „Calmați-vă!”
‎Nu există nicio cale ca savanții
‎să elimine gazul periculos ‎de hidrogen din reactor
‎fără să existe niciun risc ‎de topire a miezului.
‎Am analizat și am lucrat la soluționare,
‎încercând să luăm în calcul ‎riscurile relative.
‎Dar devenea un risc emoțional imens,
‎iar lucrurile o puteau lua razna, ‎mai ales în mass-media.
‎În condițiile actuale,
‎oxigenul poate intra lent ‎în bula de hidrogen.
‎Cu cât e mai mult oxigen, cu atât ‎pericolul de explozie e mai mare.
‎Două pericole rămân. ‎Unul e al bulei de gaz captive.
‎Celălalt e al acumulării de materiale ‎radioactive în camera de izolare.
‎Sâmbătă seara, într-un buletin de știri,
‎s-a citit la baza imaginilor de pe ecran:
‎„Bula de hidrogen din reactor
‎prezintă un risc de explozie.”
‎…prezintă un risc de explozie.
‎Președintele Comisiei a spus:
‎„Ar putea fi prudent ‎să evacuăm oamenii din zonă.”
‎În acel moment, 25 de reporteri ‎au dat buzna în biroul meu.
‎„Ar trebui să plecăm?” Strigau la mine.
‎Unul dintre ei chiar plângea.
‎S-a instalat panica.
‎Pe măsură ce neliniștea crește, ‎mulți s-au mutat în adăposturi,
‎inclusiv pe stadionul acesta, ‎la 18 km distanță de centrală.
‎Nu înțelegeam, ‎dar am întrebat: „Ce se întâmplă?
‎O să murim?”
‎Simțeam că trăim la limită, ‎aveam un nod de frică în gât.
‎Ce se întâmplă cu centrala asta? ‎Explodează ca bombele nucleare?
‎Ce înseamnă cu adevărat o topire?
‎Frica a devenit mai mare ‎pentru că era frica de necunoscut.
‎Poate că nu se va vedea acum,
‎dar cum ar fi peste 25 de ani, ‎dacă ne-am expune?
‎Aveam o soție însărcinată.
‎Am mers la centrul de evacuare ‎cu guvernatorul și cu familia mea.
‎Voiam să oprim zvonurile ‎care nelinișteau oamenii,
‎care făceau doar ‎ca frica să fie și mai mare.
‎Puteți explica ce pericole mai sunt?
‎Cât de periculos e?
‎Doar dacă eforturile de acum ‎se dovedesc nereușite
‎va trebui să alegem altă opțiune.
‎Îngrijorarea fiind tot mai mare,
‎guvernatorul Thornburgh ‎i-a zis președintelui:
‎„Aș vrea recomandarea guvernului federal
‎dacă ar trebui sau nu
‎ca evacuarea să fie ‎pe o rază mai mare de 8 km
‎și să ordonăm o evacuare la ‎scară largă, la 360 de grade.”
‎Dar preocuparea era impactul durabil ‎asupra industriei nucleare.
‎E o decizie foarte grea de luat
‎când nu ai informații clare ‎pentru a o lua.
‎Așa că președintele a decis ‎sâmbătă târziu
‎că ar fi recomandat să viziteze reactorul
‎ca să calmeze temerile publice.
‎ZIUA 5
‎Ne vom ruga Domnului să aibă ‎grijă de noi în mijlocul acestei confuzii
‎și a incertitudinii vremurilor.
‎Avem încredere în Domnul ‎că nu vom trăi momente și mai grele.
‎Când a ajuns președintele Carter,
‎totul era în haos.
‎Era posibil ca bula de hidrogen ‎să explodeze.
‎Dar când președintele a apărut ‎la Three Mile Island,
‎industria nucleară a fost reasigurată:
‎„Băieți, eu sunt de partea voastră
‎și le arăt tuturor ‎că energia nucleară nu e rea.”
‎Iar sarcina președintelui Carter, ‎când a venit la Three Mile Island
‎era să liniștească publicul ‎că nu avea de ce să se teamă.
‎Principala mea grijă venind aici
‎a fost să aflu cât de mult pot ‎ca președinte
‎despre problemele ‎de la centrala atomică Three Mile Island.
‎Și să-i asigur pe oamenii din regiune
‎că se face tot posibilul
‎și vom continua așa, ‎pentru a face față acestor probleme.
‎Președintele Carter făcea ‎un efort să explice:
‎„Știm ce facem. O să avem grijă de voi. ‎Nu sunteți în pericol.”
‎După ce președintele a plecat,
‎personalul lui Harold Denton ‎a analizat toate calculele.
‎Au analizat întruna,
‎dar totul până au găsit o greșeală
‎care a confirmat că bula de hidrogen
‎nu reprezenta o amenințare serioasă.
‎Există pericol pentru cei din zonă?
‎Nu există niciun pericol iminent azi.
‎Situația s-a stabilizat,
‎dar e important ca ei să aducă miezul
‎la o stare de oprire la rece cu bula…
‎Ce ușurat am fost!
‎Trecusem peste asta ‎fără să pierdem vieți.
‎Pentru mine, ‎faza imediată a crizei se terminase.
‎Acest accident nuclear ‎ne face pe toți să ne îngrijorăm.
‎Meritați o explicație completă ‎și o veți primi.
‎Am condus unitatea
‎unei comisii prezidențiale ‎independente de experți
‎pentru a investiga cauzele ‎acestui accident și a face recomandări
‎despre cum putem îmbunătăți ‎siguranța centralelor nucleare.
‎ZIUA 7
‎Accidentul a avut loc acum o săptămână,
‎la centrala atomică Three Mile Island, ‎din Pennsylvania.
‎Iar azi, centrala avariată
‎încă mai degajă radioactivitate în aer.
‎Savanții guvernamentali ‎au stat dimineața în elicoptere,
‎măsurând radiațiile ‎care încă se scurg din centrală.
‎Trebuiau să scoată hidrogenul din reactor.
‎Deci au inventat o metodă
‎prin care să elimine gazele nobile ‎și orice altceva.
‎Așa avea să scadă presiunea.
‎Eliberarea de radiații ‎de la centrala nucleara Three Mile Island
‎a dus la o serie de consecințe.
‎Dar, de câte ori deschideau ‎valvele de aerisire,
‎se eliberau necontrolat radiații în mediu.
‎N-aveau de ales.
‎Trebuiau s-o facă.
‎BULA PERICULOASĂ DE HIDROGEN DISPARE
‎La ce am fost expuși eu ‎și copiii mei în acele trei zile?
‎AUDIERE PUBLICĂ ‎A COMISIEI PREZIDENȚIALE
‎Iresponsabilitatea Met-Ed ‎și a Comisiei de reglementare nucleară
‎cum de au putut avea loc?
‎Și…
‎Sper să nu ajungem în statistici
‎peste zece, 20, 30 de ani, ‎dar știu că acolo vom ajunge.
‎Știți cum e să mori de cancer?
‎Eu știu.
‎Dacă e vorba de fiul meu, soția mea ‎sau de mine, cred că e greșit!
‎Am petrecut mult timp ‎încercând să determinăm câtă radiație
‎continuau să fie eliberate în atmosferă.
‎Într-o dubă din apropiere, ‎un savant a folosit un computer
‎ca să analizeze mostre de aer, ‎apă și vegetație.
‎Dar nivelul pe care ni-l comunicau ‎nu era mare
‎în privința sănătății oamenilor din zonă.
‎Întreg corpul medical federal
‎a spus că oamenii din Harrisburg ‎n-au de ce să-și facă griji.
‎Ne așteptăm ‎să nu mai fie decese prin cancer
‎la această populație, ca urmare ‎a expunerii la radiațiile de azi.
‎Un specialist nuclear ‎fusese desemnat ca observator,
‎fiindcă rapoartele alarmante ‎au cauzat mai mult rău psihologic
‎decât radiațiile, ‎în aceste șapte zile de tensiune.
‎Adevărul e că niciodată ‎o varietate de măsurători
‎n-au prezentat niveluri de contaminare ‎periculoase pentru oamenii sănătoși.
‎Această industrie ‎se grăbea să se exonereze
‎imediat după accident.
‎Cel mai bun instrument de măsurare, ‎din păcate, sunt oamenii.
‎Dacă nu cauți, nu găsești.
‎Iar mai multe monitoare
‎n-au putut detecta ‎cantitatea de radiații eliberate.
‎Orice doză de radiații e o supradoză.
‎Puțină radiație dăunează puțin, ‎mai multă și mai mult.
‎DR. GEORGE WALD ‎NEUROBIOLOG
‎Nimeni nu știe nivelul de radiații,
‎fiindcă nu avem cifrele.
‎Estimările daunelor produse de radiații ‎din cauza Three Mile Island
‎neglijează tot felul de variabile.
‎Oricine spune cu încredere câtă radiație ‎a rezultat din accident,
‎ori minte, ori e prost.
‎Urme mici de iod radioactiv
‎au apărut în mostre de lapte din zonă.
‎Hershey n-a mai folosit lapte nou ‎de la accident
‎și își testează produsele ‎pentru radioactivitate.
‎Zonele în care centrala arunca apa uzată
‎sunt și ele pozitive ‎la testele pentru iod radioactiv.
‎După evacuare, când ne-am întors, ‎am vrut să merg la rampa de bărci.
‎Era printre locurile mele preferate ‎unde iei pietre și le arunci în apă.
‎Dar îmi amintesc ‎că am văzut foarte mulți pești morți.
‎Și erau pe tot malul râului.
‎Mi-am amintit că m-am gândit: ‎„S-a aruncat ceva aici
‎care a fost mai puternic ‎decât ce-au zis ei.”
‎Oamenii încă erau foarte precauți ‎din cauza celor întâmplate.
‎Pentru prima dată în zece zile, ‎guvernatorul Pennsylvania
‎a ridicat toate restricțiile ‎după accident.
‎Școlile s-au putut redeschide,
‎iar femeile însărcinate s-au întors acasă ‎pe o rază de opt km. de centrală.
‎Arăta normal, părea normal,
‎dar ne-am întors și tot ce aveam ‎era încă în situație incertă.
‎Eram în jurul centralei și…
‎în anumite zile, puteai simți ‎un gust metalic în gură.
‎În câteva zile petrecute vizavi ‎de Three Mile Island, ne-a durut gâtul.
‎Toți cei din zonă aveau dureri în gât.
‎Fiul mi-a zis: „Mamă, am vomitat.”
‎Era un mucus incredibil, de culoare verde.
‎Și chiar m-am speriat.
‎Am sunat imediat la pediatru și mi-a zis:
‎„Joyce, chiar nu știu.”
‎O fată care era în liceu atunci
‎fusese în aer liber miercuri, joi, vineri,
‎mergând toată ziua pe bicicletă ‎în Middletown.
‎Au apărut leziuni pe pielea ei.
‎După ce vorbeai cu oameni din comunitate,
‎aflai că aveau gust metalic, iritație ‎ale ochilor, diaree, vomă.
‎Toate simptomele expunerii la radiații.
‎Iar radiațiile au efecte negative ‎asupra sănătății pe termen lung,
‎care pot provoca cancer.
‎Cei 11.000 de locuitori din Middletown
‎au îngrijorări serioase ‎cu privire la sănătatea și siguranța lor.
‎Înainte de accident, ‎eram în lumea mea mică.
‎Nu mă gândeam la radiații, ‎la pericole sau altceva.
‎Nici vorbă.
‎Luați fluturașul despre radiații scăzute!
‎Dar, când ți se întâmplă așa ceva,
‎când poți pierde totul…
‎Viața copiilor tăi era în pericol.
‎Știam că trebuia ‎să nu mai trăiesc în visele mele,
‎că era timpul să mă educ ‎și să aflu ce s-a întâmplat.
‎ÎNGROPAȚI MET-ED NU PE NOI! ‎ÎNCHIDEȚI TMI
‎Pentru Harrisburg, era o adunare mare ‎pe treptele Capitoliului.
‎Au spus că e timpul să închidem ‎definitiv centrala Three Mile Island.
‎Oamenii începeau să spună ‎„fără energie nucleară”,
‎ceea ce nu se mai auzise niciodată
‎în condiții normale, ‎în comunitatea noastră.
‎Pentru o comunitate ca a noastră, ‎asta face parte din problemă.
‎Nu s-a pus la îndoială energia nucleară ‎când a venit vorba de comunitate.
‎Alerta Three Mile Island ‎a planificat adunarea de azi.
‎Alerta Three Mile Island ‎a fost organizată în 1977
‎din cauza îngrijorării privind energia ‎nucleară, iar noi eram nesemnificativi.
‎Dar nu se compară nimic ‎cu un accident și cu o topire
‎ca să te transforme ‎din nesemnificativ într-o voce auzită.
‎Era o vreme când credeam ‎oficialii guvernamentali.
‎Dar acum nici nu mai vreau ‎să mi se ceară să-i cred.
‎De asta am venit!
‎Am început să merg ‎la întâlnirile comunității.
‎Iar Comisia urma să fie acolo.
‎Au început spunându-ne: „Radiația ‎la care au fost expuși copiii voștri
‎n-a fost mai mare ‎decât dacă ai fuma o țigară
‎sau ai bea un pahar de vin.”
‎În statul Pennsylvania,
‎copiii mei nu consumă vin și țigări!
‎De ce ai voie ‎să-i expui la astfel de radiații?
‎Peste 300 de locuitori ‎s-au confruntat cu consiliul local.
‎Vom evalua toate astea sub consiliere.
‎Dar avea rost să mergem ‎la diferite întâlniri din oraș
‎fiindcă mi-am dat seama, ‎când a fost pusă o întrebare,
‎Comisia de reglementare a răspuns,
‎iar la altă ședință, ‎s-a pus aceeași întrebare,
‎iar răspunsul era complet diferit.
‎Oficialii au insistat că locuitorii ‎n-au de ce să se teamă.
‎M-am gândit: „Ori ne mint,
‎ori nu știu ce fac.”
‎Frica de accidente a creat
‎una dintre cele mai puternice ‎mișcări anti-nucleare.
‎Fără energie nucleară!
‎Adevăratul mesaj al sindromului chinezesc
‎este că, dacă vom continua ‎să ne punem sănătatea și siguranța
‎în mâinile unor directori al căror scop ‎principal e să maximizeze profitul,
‎vom vedea mai multe astfel de accidente
‎și vom vedea o creștere ‎a epidemiei de cancer
‎care deja face ravagii în țară.
‎Îmi amintesc că eram la liceu în '65. ‎Războiul din Vietnam era în toi.
‎Eram împotriva protestatarilor.
‎Oamenii mergeau pe bulevardul ‎Pennsylvania interogând guvernul!
‎Cum îndrăznesc?
‎În sfârșit, am început să văd clar.
‎M-am schimbat!
‎Dintr-o casnică, am ajuns activistă.
‎Am mărșăluit aceleași străzi ‎de pe bulevardul Pennsylvania,
‎luptând împotriva ‎a ceea ce ne făcuse Three Mile Island.
‎Ceea ce facem azi e mai important ‎decât să ne ocupăm de rasism,
‎decât să luptăm cu sexismul, cu foametea,
‎pentru că simt foamea!
‎Văd războiul! Simt rasismul!
‎Nu văd radiațiile. ‎Nu simt mirosul de radiații.
‎Mă uit în jur într-o zi și sunt blestemat!
‎Accidentul de la centrala ‎Three Mile Island
‎a intensificat dezbaterea ‎despre siguranța energiei nucleare,
‎iar asta ar putea pune sub semnul ‎întrebării viitorul industriei nucleare.
‎OCTOMBRIE 1979 ‎LA ȘASE LUNI DUPĂ ACCIDENT
‎Comisia președintelui ‎pentru centrala Three Mile Island
‎a prezentat raportul final azi.
‎Toate personalitățile-cheie ‎au venit la audiere,
‎ca operatorii, când s-a declanșat alarma.
‎Au fost rugați să declare cum au putut ‎înrăutăți efectele accidentului.
‎Eu am oprit inițial pompele de răcire.
‎În opinia mea,
‎faptul că n-am recunoscut ‎că avem o supapă de siguranță
‎care era parțial deschisă sau deschisă ‎a fost probabil cel mai mare eveniment.
‎Oamenii dinaintea celor de la ‎Three Mile Island spuneau:
‎„Un operator te va ajuta mereu ‎când ai o problemă.”
‎Am aflat că operatorul,
‎făcând acțiuni bine intenționate ‎în opinia lui,
‎a făcut ceva foarte dăunător ‎pentru răcirea nucleului.
‎Am restricționat ‎și injecția de înaltă presiune.
‎Erau într-o situație ‎pentru care nu fuseseră instruiți
‎și erau multe cazuri ‎de comunicare greșită și neînțelegere.
‎Așa că erau puțin confuzi.
‎Dar, atunci,
‎toți încercau să facă ‎ceea ce credeau că e corect.
‎Un număr mare de erori ‎făcute în timpul acestui accident
‎au fost erori umane.
‎Din cele șase lucruri care au mers prost, ‎patru și jumătate au fost erori umane.
‎Una a fost o defecțiune a echipamentului ‎și una o eroare de proiectare.
‎Comisia prezidențială
‎spune că o mărturie a șocat președintele.
‎Înainte de accidentul Three Mile Island ‎fuseseră probleme repetate
‎cu supapele de siguranță ‎de la reactoarele Babcock și Wilcox.
‎Trebuia să se anticipeze ‎posibilitatea unui accident.
‎A existat, în trecut, o anumită filozofie, ‎dezvoltată în Comisie,
‎despre siguranța reactorului. ‎Aceste accidente erau excluse.
‎Jim Creswell era un inspector ‎la Comisia de reglementare nucleară,
‎care a fost trimis să analizeze ‎o serie de evenimente
‎care avuseseră loc la centrala nucleară ‎Davis-Besse din Ohio.
‎N-au avut un accident propriu-zis,
‎dar au avut probleme ‎care au stârnit îngrijorare.
‎Așadar, Creswell mi-a cerut o întâlnire ‎pentru a discuta problemele cu valvele.
‎Ne-am întâlnit cu doar șase zile ‎înainte de accidentul Three Mile Island.
‎Evident, am crezut că era ceva grav.
‎Am făcut un memorandum
‎solicitând urgentarea la sediul central ‎al Comisiei de reglementare nucleară.
‎DIFICULTATE EXTREMĂ ‎LA CONTROLUL CENTRALEI.
‎Dar, din păcate, răspunsul a apărut ‎în a doua zi a accidentului:
‎„Nu trebuie să vă faceți grijă ‎cu privire la echipament.”
‎N-A EXISTAT NICIO MĂSURĂ ‎DE SIGURANȚĂ NEEVALUATĂ.
‎Evident, evenimentul Davis-Besse e unul ‎pe care Comisia și toți și-ar fi dorit
‎să fi fost diseminat și înțeles ‎înainte de Three Mile Island.
‎În timp ce se făcea o anchetă,
‎sursele spun că Jim Creswell ‎n-a fost ascultat de Comisie,
‎iar ancheta a fost concepută mai mult ‎pentru a-l aduce la tăcere pe Creswell.
‎Cu câteva zile înainte de accidentul ‎de la Three Mile Island,
‎Jim Creswell a tras semnalul de alarmă ‎și nimeni n-a ascultat.
‎…că aceste accidente nu pot avea loc.
‎Accidentul de la Three Mile Island ‎putea fi evitat.
‎Dacă Comisia și industria ‎și-ar fi ascultat personalul.
‎Poate că după TMI există o altă filosofie.
‎Dar nu există o cultură a siguranței.
‎Există o cultură a rezultatelor.
‎Rezultatul e:
‎„Cu orice preț, trebuie să avem profit.
‎Trebuie să reușim.”
‎Deci, realitatea a fost că ancheta
‎privind gravitatea accidentului,
‎a președintelui, a fost o mușamalizare.
‎Mulțumesc mult.
‎Comisia a găsit deficiențe foarte grave
‎în modul în care atât Guvernul, ‎cât și industria
‎reglementează și gestionează ‎energia nucleară.
‎Dar nu putem închide oportunitatea ‎energiei nucleare pentru Statele Unite.
‎E clar. Comisia președintelui ‎ne-a oferit nouă
‎și publicului american, ‎un mesaj simplu despre energia nucleară.
‎Continuați, dar continuați cu precauție!
‎Cei care locuiesc lângă accidentul nuclear ‎încearcă să facă față.
‎S-a dovedit că sunt atât de îndepărtați
‎de realitatea comunității noastre.
‎Localnicii și oficialii guvernamentali ‎i-au întâmpinat furioși pe comisari.
‎Se simțea furia și frustrarea.
‎Cât de mult contăm cu adevărat ‎în luarea acestor decizii
‎sau nu contăm deloc?
‎Când vorbești despre viitorul ‎și viața copiilor tăi,
‎a nepoților tăi, ‎a viitorilor tăi strănepoți,
‎e greșit.
‎Într-un studiu de reglementare lansat azi
‎s-a descoperit că accidentul
‎a alungat 44.000 de oameni din casele lor
‎și a costat 18,2 milioane de dolari ‎în cheltuieli de evacuare și compensații.
‎Când se termină focul și uraganele,
‎te poți întoarce și poți reconstrui.
‎Noi ne-am întors, ‎dar problema era încă aici.
‎Puteam să accept ce au zis ‎și să-mi văd de viață
‎sau îmi puteam croi singură soarta,
‎iar eu am vrut să aflu adevărul.
‎Chiar și după ce a venit președintele ‎Carter, după bula de hidrogen,
‎toată situația accidentului ‎de la Three Mile Island
‎a avut un impact uriaș ‎asupra industriei nucleare.
‎Dar nimeni nu știa sigur ‎cât de mult era afectat reactorul.
‎IULIE 1982 ‎DUPĂ TREI ANI DE LA ACCIDENT
‎Până acum, experții puteau doar estima
‎adevărata pagubă făcută centralei ‎nucleare Three Mile Island,
‎dar azi tehnicienii vor avea ‎dovezi incontestabile
‎despre ce s-a întâmplat ‎în miezul reactorului.
‎În iulie 1982,
‎am făcut o procedură ‎numită „privire rapidă”.
‎Am trimis echipament ‎de măsurare a radiațiilor
‎și o cameră, în miez, ‎unde puteam evalua daunele.
‎A existat o mare dezbatere tehnologică
‎cu privire la gravitatea daunei din miez.
‎Așa că aveam imagini în direct ‎și semnal audio în timpul coborârii
‎și era o liniște desăvârșită în sală.
‎Ambele cabluri coboară.
‎Suntem la 0,6 metri în miez.
‎Ne apropiem de 1,2 metri.
‎Erau la 1,2 metri. ‎Oamenii exclamau: „Doamne!”
‎Suntem la 1,5 m. Coboară mai încet! ‎Vrem să vedem acolo.
‎- Bine. O să încetinesc. ‎- Încet…
‎Avem multă lumină. Putem…
‎O imagine frumoasă, Norman!
‎Mi-ar plăcea să știu ce naiba e.
‎Am descoperit ‎că jumătatea superioară a miezului
‎se prăbușise pe sine.
‎Era un conglomerat topit.
‎Reactorul fusese afectat mult mai mult
‎decât crezuse oricine.
‎Oricine.
‎Vorbim despre daune masive ale miezului.
‎Când au pierdut apa de răcire,
‎miezul a rămas expus ‎și s-a topit în acel moment.
‎Înseamnă că am ajuns la 30 ‎de minute de o catastrofă,
‎implicând o explozie de abur ‎care să distrugă întregul reactor.
‎Treizeci de minute.
‎Nu mi-am dat seama că erau 30 de minute.
‎Doamne…
‎A fost o topire!
‎Accidentul de la Three Mile Island
‎a fost cel mai grav accident nuclear ‎de pe pământul american.
‎Habar n-aveam ‎că ne aștepta un alt scenariu
‎care putea fi mult mai periculos ‎decât accidentul.
‎Subtitrarea: Daniel Onea