EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
På inrådan av NRC:s ordförande
vill jag ge ett råd till de som kan vara särskilt mottagliga för strålning.
Det gäller gravida kvinnor och förskolebarn.
De bör inte vistas inom åtta km omkrets
från Three Mile Island-anläggningen. Detta gäller tillsvidare.
DAG 3 30 MARS, 1979
Detta och andra beredskapsåtgärder
baseras på att jag är övertygad om att man ska vara så försiktig som möjligt.
Stanna inomhus. Stäng alla fönster och dörrar.
Det här är bara en försiktighetsåtgärd.
Företag har stängt ner när ägare och arbetare lämnat området.
Skolor inom åtta km avstånd från kärn- kraftverket stängdes på obestämd tid idag.
Jag minns att det var väldigt kaotiskt i klassrummet.
Lärarna samlades i korridoren.
Som sexåring är man ju bara nyfiken.
Men man såg på deras ansikten att det pågick nåt oroväckande.
Jag vet att min mamma ringde skolan flera gånger,
men hon lyckades aldrig komma fram.
Jag minns att de bad oss att återvända till våra platser.
De försökte hålla oss lugna och sysselsatta.
Vi skulle köras hem med bussar senare.
När man såg ut genom fönstret såg man bara bilar i kö för att komma därifrån.
Tutandet var enormt. Man var tvungen att hålla för öronen.
Jag såg folk i vita dräkter som gick fram och tillbaka längs vägen.
Jag tänkte: "Det är lite Star Wars över det hela." Som stormtroopers.
Men jag förstod inte varför de var där.
"Vad kommer att hända?"
Civilförsvarstjänstemän i de närliggande fyra länen
har upprättat evakueringscentra för de som vill ge sig av.
Invånare inom 16 km avstånd uppmanas att stanna inomhus på obestämd tid.
Stäng fönster och dörrar.
Sätt på favoritstationen på radio eller tv och invänta ytterligare instruktioner.
Thornburgh betonade flera gånger att en evakuering ännu var inte beordrad.
Han erkände dock att det skulle kunna ske.
Vi ber alla att vara beredda på att ge sig av, men gör inget just nu.
Ingen är i fara för tillfället.
Guvernören var noga med att säga: "Det här är enbart i förebyggande syfte."
Men det orsakade precis det vi försökte undvika…
Panik.
Vart är du på väg?
Till min mor. Jag har ingen annanstans att ta vägen.
Jag sticker härifrån. Jag kommer inte tillbaka.
Lyckligtvis var min make hemma den dagen.
Vi hade ett barn i förskola och jag sa till honom: "Vi bara måste ge oss av."
Ett problem med att ge sig av var vad man skulle ta med sig.
Det var viktigt för mig att ha med våra barns födelsebevis.
Tänk om vi kom ifrån varandra nån gång, Gud förbjude.
Då kunde jag bevisa att de var mina barn. Det var nåt jag funderade på.
När vi körde ut från uppfarten
såg jag tillbaka på allt jag älskade och undrade: "Kommer jag tillbaka?"
Det var väldigt jobbigt.
Vad tänkte du när du hörde senaste nytt?
Jag ville fly härifrån.
När mina barn kom hem ville jag inte göra dem panikslagna.
Så jag sa: "Vi åker till farmor och farfar på en liten minisemester."
Jag ville få bort våra barn från det här, oavsett vilken sorts hemskhet det var.
Invånarna i området väntar inte på ett officiellt evakueringsbeslut.
Nästan hälften har gett sig av.
Det var så många som gav sig av idag
att polisen införde ett utegångsförbud mellan 21:00 och 07:00.
Detta är för att förhindra plundring.
Det är uppenbart att kärnkraftsolyckan som inträffade i onsdag morse
var mycket mer komplicerad och allvarlig än allmänheten först fick besked om.
När vi lämnade vårt hem förstod jag egentligen inte vad som pågick,
men jag visste att nåt var fel.
Och jag tänkte: "Kommer vi nånsin att kunna återvända?
Kommer mitt hus att stå kvar?"
Jag tänker på folks ansiktsuttryck när jag såg dem i sina fordon.
Folk var rädda.
Tjänstemän avslöjade idag att strålningen i reaktorkupolen
hade uppmätts till 30 000 rem per timme.
Det är 75 gånger den dödliga dosen för en människa,
och en nivå som är 3 000 gånger högre än i en kärnreaktor i normal drift.
Det radioaktiva molnet färdades med vindens hjälp.
Det var på väg norrut, precis åt det hållet vi evakuerade.
Man ska försöka undvika att få det på sig.
Om du går ut och råkar få lite på dig bör du gå in och ta av dig kläderna.
Tvätta kläderna…
När vi kom till mina svärföräldrar tvingade de oss alla…
Vi fick ta av oss kläderna, duscha och byta kläder.
Och jag minns att jag tänkte: "Jag känner mig som en spetälsk."
På denna otroliga tredje olycksdag fanns det förvirring, motsägelser och frågor
som fördunklade atmosfären precis som atompartiklar.
När vi sen såg Walter Cronkite på de rikstäckande nyheterna
var nog de flesta av oss chockade över att nåt sånt här hände i vår lilla stad.
Men alla gav sig inte av. Vissa tänkte stanna kvar.
Vi övervägde inte ens att lämna Middletown.
Om jag vore yngre och hade barn hade jag nog åkt.
De som hade möjligheten att ge sig av gjorde det,
men det fanns många som inte kunde det.
Man började inse att samhället aldrig skulle bli detsamma igen.
Nuvarande värden är inte högre idag än de var igår.
Vi åkte hem till min mormor, 16 km bort, i Harrisburg.
Jag var nyfiken, så jag lyssnade på de vuxnas samtal och på vad som hände.
Situationen här blir mer och mer förvirrad
för varje dag sen det första utsläppet i onsdag morse…
Företaget påstod att läckorna hade stoppats.
Säkerhetsmyndigheten säger att läckorna fortsätter.
Det var helt överväldigande.
Har guvernören utsett nån eller inrättat en arbetsgrupp
för att övervaka eventuella följder…
Jag tror att han funderar på att inrätta en arbetsgrupp.
Hanteringen av information visade sig vara en av de stora utmaningarna i krisen.
Det fanns tusentals rykten, och motstridiga informationskällor.
Vi behövde ha en trovärdig källa som folk visste att de kunde lita på.
Därför ringde guvernör Thornburgh presidenten.
På den tiden var jag ansvarig inför presidenten vad gällde olyckan.
Guvernören bad president Carter utse
en person som skulle ta hand om det här.
Den personen skulle sköta presskontakterna.
Presidenten lade sig i, för det var en tidpunkt
då energipolitiken var en konstant källa till oro.
Och det fanns en allmän känsla att kärnkraften behövdes.
Han var utbildad kärnkraftsingenjör. Han hade tjänstgjort i kärnkraftsflottan.
Mr Carter är bekant med olyckor på kärnkraftverk.
Han har berättat hur han under sin utbildning i flottan på 50-talet
ledde en grupp på 22 män in i reaktorhärden vid Chalk River, Kanada.
En härdsmälta hade skett där.
Han var där i en minut och 29 sekunder och hjälpte till att demontera reaktorn.
Han hade stort förtroende för den underliggande teknologin.
Presidenten har skickat ut sin representant.
Det är mr Harold Denton, operativ chef för NRC.
Han ska hjälpa mig och arbeta med våra experter
för att övervaka situationen och hålla allmänheten informerad.
Av utomstående ansågs Harold Denton på NRC
vara en av de mest kunniga på plats.
Han var Jimmy Carters egen representant
på Three Mile Island. Han skulle bedöma situationen där
och ge presidenten feedback på vad som verkligen hände.
Vi oroar oss för bränslestatusen i härden. Vi har även en bubbla i reaktorkärlet.
Därför måste förändringar i härdens hydraulik övervakas noga…
Denton sa till oss: "Det finns en vätgasbubbla inuti reaktorn.
Den kan explodera om inget görs åt den."
Och för första gången sen allt började
blev jag faktiskt rädd.
Konsekvenserna av en vätgasbubbla var potentiellt katastrofala.
CBS rapporterar. Fara på Three Mile Island.
Situationen inne i kärnreaktorn är stabil för ögonblicket, men farofylld.
Högst upp i reaktorkärlet har det bildats en bubbla av radioaktiv gas.
Ett nytt skede i olyckan hade uppkommit.
En vätgasbubbla bildas mitt i ett kärnkraftverk.
Det kan få okända konsekvenser. Vätgas är explosivt.
Därför fanns det en möjlighet att en explosion kunde inträffa inne i reaktorn.
Det hände i Tjernobyl.
En vätgasexplosion sprängde sönder hela reaktorns tak.
Det gjorde att strålning släpptes ut i omgivningen.
Den olyckan ägde rum 1986.
Delar av området runt Tjernobyl kommer att vara avstängda i århundraden.
Bubblan i reaktorkärlet består mest av vätgas.
Och om det även finns en syrekälla och nåt som antänder det, då kan det börja brinna.
När jag fick höra om vätgasbubblan
insåg jag att vi kanske skulle förlora allt.
Allt vi nånsin jobbat för, varje… Allt skulle vara borta.
…aktuellt om problemet på Three Mile Island.
Hur farligt är det? Riskerar vi ett Kinasyndrom?
Kan det bli en stor katastrof? Hur är oddsen?
Kinasyndromet har alltid varit möjligt. Det är medtaget i alla beräkningar.
Katastrofen vi pratar om vid en massiv härdsmälta
är tiotusentals dödsfall och hundratusentals fall av cancer.
Tusentals kvadratkilometer mark blir kontaminerad.
-Dr Lapp? -Det som har sagts…
Jag var väldigt rädd, för ingen plats i centrala Pennsylvania var säker.
Chansen för oss att överleva kunde äventyras, till och med 65 km bort.
Alla blev rädda för kärnkraft
när de väl fått höra om vätgasbubblan som kunde spränga reaktorn.
Säkerhetsmyndigheten NRC
och elbolaget körde allt i botten med sin dåliga kommunikation.
Inte bara sinsemellan. Med allmänheten också.
De lät alla leva i rädsla medan de försökte komma på vad de skulle göra.
Vi står alltså inför en avlägsen men väldigt verklig möjlighet
att vi får en härdsmälta i kärnkraftverket Three Mile Island.
DAG 4
Personalen fortsätter att titta på frågan
om hur länge det är kvar till detonation, och om temperaturen…
Den lördagen var en väldigt nervös dag.
Forskare oroade sig över att hettan på över 300 grader i reaktorbränslet
skulle vara nog för att detonera gasbubblan.
Vi hade ett problem som handlade om matematik.
Vi var tvungna att vänta medan experterna försökte klura ut
om bubblan var farlig.
De 1 000 kärnforskare och tekniker
som är här för att försöka rädda reaktorn har fortfarande flera problem att lösa.
Ingenjörer kallades in från hela världen.
"Hur farligt är det här? Hur desarmerar man den?"
Kärnkraftens framtid låg i vågskålen.
En statlig studie uppskattade att 45 000 människor skulle dö
och en kvarts miljon skulle skadas.
Det är den möjligheten som gör att myndigheterna överväger evakuering.
Och på högsta nivå diskuterades det att eventuellt evakuera miljoner människor.
Vi upplevde det värsta scenariot.
Enligt företaget och regeringen är läget stabilt, men de är oense om viktiga fakta.
Experterna kan inte utröna storleken på vätgasbubblan.
Jag visste att det fanns olika åsikter inom NRC om vad det var som pågick.
"Den kan explodera. Ska folk ge sig av?"
Jag fick samtal från släktingar i Philadelphia:
"Vinden blåser hitåt, ska vi åka till vår kusin i New York?"
Jag sa: "Lugn i stormen."
Det finns inget sätt för kärnforskarna
att få bort den farliga vätgasbubblan i reaktorn utan att riskera en härdsmälta.
Vi gjorde analyser och jobbade på det. Vi försökte få fram hur stor risken var.
Men det blir en enorm risk, emotionellt sett,
och allt kan ju bara bli helt galet, särskilt i offentliga medier.
Under nuvarande förhållanden kan syre långsamt ta sig in i vätebubblan.
Ju mer syre, desto större risk för en vätgasexplosion i reaktorn.
Två faror kvarstår. En från gasbubblan som sitter fast.
Den andra är att nivån av radioaktivt material i inneslutningen ökar.
Lördag kväll kom ett viktigt meddelande som visades längst ner i tv-rutorna.
"Vätgasbubblan i reaktorn visar tecken på att kunna explodera."
…visar tecken på att kunna explodera.
Chefen för NRC sa: "Det vore nog klokt att evakuera folk från området."
Just då dök det upp 25 reportrar på mitt kontor.
De skrek åt mig: "Bör vi ge oss av?" En av dem grät till och med.
Det uppstod en kännbar panik.
Oron ökar, och många har sökt skydd,
som på den här sportarenan, 18 km från anläggningen.
Jag fattade inget, men jag frågade: "Vad står på? Kommer vi att dö?"
Allt var väldigt hotfullt. Man ville bara försöka klara sig igenom allt.
Vad händer med anläggningen? Exploderar den som en atombomb?
Vad är en härdsmälta egentligen?
Rädslan växte än mer, för det var ju rädslan för det okända.
Den kanske inte märks nåt nu, men vad händer om 25 år om vi blev exponerade?
Min fru var gravid.
Jag gick till evakueringscentret med guvernören och min familj.
Vi ville stoppa ryktena som gjorde folk upprörda
och som skapade ännu mer rädsla.
Kan du förklara vilka faror som är kvar? Hur farligt är det?
Fungerar inte det vi gör nu måste vi se oss om efter andra alternativ.
Oron för vätgasbubblan växte, och guvernör Thornburgh sa till presidenten:
"Jag vill ha en federal rekommendation."
Han ville veta om han borde evakuera längre bort än åtta km,
och beordra en 360-graders evakuering.
Man oroade sig för vilken påverkan det skulle ha på kärnkraftsindustrin.
Det är ett väldigt svårt beslut att ta när man inte får riktigt klara besked.
Presidenten bestämde sig sent på lördagen
att det bästa han kunde göra var att åka till reaktorn
för att lugna ner allmänheten.
DAG 5
Vi ber till Gud att Han tar hand om oss mitt i all denna förvirring
och osäkerhet som råder i dessa tider.
Vi litar på Herren att inget mer kommer att hända än det som redan har hänt.
När president Carter kom dit var allt fortfarande i kaos.
Vätgasbubblan skulle kanske explodera.
Men när presidenten dök upp på Three Mile Island
gav det ett extra stöd till kärnkraftsindustrin:
"Hörni, jag står på er sida här." Alla fick se: "Kärnkraft är inte dåligt."
President Carters huvuduppgift på Three Mile Island
var att lugna ner den amerikanska allmänheten.
Jag hade ett mål när jag anlände i eftermiddags.
Som president vill jag få veta så mycket som möjligt
om problemen vid kärnkraftverket på Three Mile Island.
Och jag ville försäkra folket här i regionen att vi gör allt vi kan.
Det fortsätter vi med för att hantera de här problemen.
President Carter ansträngde sig för att försöka förklara:
"Vi vet vad vi gör. Vi tar hand om er. Ni är inte i fara."
Efter att presidenten gett sig av
gick Harold Dentons personal igenom alla beräkningarna.
De velade fram och tillbaka,
men det var inte förrän de hittade ett räknefel
som det äntligen bekräftades att vätgasbubblan inte var ett allvarligt hot.
Föreligger det nån fara för folk här?
Det är ingen överhängande fara idag. Situationen har stabiliserats.
Men sättet de kyler ner härden på är viktigt med tanke på bubblan…
Jag blev så lättad. Vi hade kommit igenom det utan dödsfall.
För mig var den omedelbara krisen över.
Den här kärnkraftsolyckan oroar ju oss alla.
Ni förtjänar en fullständig redogörelse, och det ska ni få.
Jag har skapat en oberoende president- kommission bestående av experter.
De ska utreda orsakerna till olyckan och ge rekommendationer
om hur vi kan förbättra våra kärnkraftverks säkerhet.
DAG 7
För en vecka sen inträffade olyckan
på kärnkraftverket Three Mile Island i Pennsylvania.
Den skadade anläggningen fortsätter än idag att avge radioaktivitet ut i luften.
Vetenskapsmän från regeringen flög runt i morse.
De mätte hur mycket strålning som ännu läcker ut.
De var tvungna att få ut vätgasen ur reaktorn.
De lyckades komma på ett sätt att släppa ut ädelgaser och allt annat.
Det sänker trycket.
Förväntat utsläpp av strålning idag från Three Mile Island har gett konsekvenser.
Varje gång de öppnade ventilationsventilen
skedde ett okontrollerat strålningsutsläpp i omgivningen.
De hade inget val. De var tvungna att göra det.
FARLIG VÄTGASBUBBLA FÖRSVINNER
Vad utsattes jag och mina barn för under de tre dagarna?
PRESIDENTKOMMISSION OFFENTLIG UTFRÅGNING
Met-Ed visade inget ansvar, NRC visade inget ansvar.
Hur kunde det här överhuvudtaget hända?
Och…
Jag hoppas bara att vi inte blir till nån sorts statistik om 10, 20, 30 år,
men jag vet att det blir så.
Har ni stått inför hotet att dö av cancer? Det har jag.
Om det är min son, min fru, eller jag, så anser jag att det är fel.
Vi la ner mycket tid på att komma på hur mycket strålning
som kontinuerligt släpptes ut i atmosfären.
I en skåpbil i närheten har en forskare en dator
för att analysera luft-, vatten- och vegetationsprover.
Enligt dem representerade nivån ingen fara vad gällde hälsan hos boende i området.
Den federala sjukvården och de boende i Harrisburg behöver inte oroa sig.
Vi förväntar oss inte att nån ska dö av cancer
i befolkningen här p.g.a. strålningsexponering idag.
En specialist på kärnkraftsfrågor sa så här:
"Oroande rapporter har antagligen orsakat mer psykisk skada
än strålningen under dessa sju dagar av anspänning."
Det är ett faktum att man trots ett antal olika testmätningar
inte har kunnat påvisa föroreningsnivåer som är farliga för friska människor.
Branschen hade bråttom att rentvå sig själv direkt efter olyckan.
Det bästa mätverktyget är tyvärr människor.
Om man inte letar hittar man inget. Viss utrustning
var inte bra nog att upptäcka mängden strålning som läckte ut.
Varje dos av strålning är en överdos.
Lite strålning skadar lite grann, mycket skadar mer.
DR GEORGE WALD NEUROBIOLOG
Ingen vet egentligen hur mycket strålning som släpptes ut. Vi har inte siffrorna.
Uppskattningarna av strålskador på Three Mile Island
underlåter att beakta en massa olika variabler.
Påstår nån sig veta hur mycket strålning som släpptes ut vid olyckan
är de antingen lögnare eller idioter.
Små spår av radioaktiv jod har dykt upp i mjölkprover från området.
Hershey har inte använt färsk mjölk sen olyckan. Allt testas för radioaktivitet.
Områden där man dumpade avloppsvatten testar också positivt för radioaktiv jod.
Efter evakueringen, när vi väl återvände, ville jag åka till båtrampen.
Det var ett kul ställe att vara på. Jag brukade kasta smörgås där.
Men jag minns att jag såg en massa döda fiskar.
De fanns både uppströms och nedströms.
Jag minns att jag tänkte: "Nåt släpptes ut därifrån
som var kraftfullare än vad de ville låtsas om."
Folk var fortfarande misstänksamma angående vad som hänt.
För första gången på tio dagar upphävde guvernören alla beslut angående olyckan.
Alla skolor fick öppna igen.
Gravida fick åka hem inom en radie av åtta km från anläggningen.
Allt ser normalt ut och verkar normalt.
Vi återvände hem och det kändes som om man var i limbo.
Jag vistades vid anläggningen, och…
Somliga dagar kände man en metallisk smak i munnen.
Dagarna vi tillbringade mittemot Three Mile Island gav oss halsont.
Alla i området hade ont i halsen.
Min son sa: "Mamma, jag kräktes."
Det var nån sorts grönt slem. Och det skrämde mig verkligen.
Jag ringde genast vår barnläkare. Han sa: "Joyce, jag vet faktiskt inte."
En tjej som gick i high school då
hade varit utomhus på onsdagen, torsdagen och fredagen.
Hon hade cyklat runt i Middletown hela dagen.
Hon fick utslag över hela kroppen.
När man gräver djupare och pratar med folk
berättar de om metallsmak i munnen, ögonproblem, diarré, kräkningar.
Allt det där är tecken på att man utsatts för strålning.
Och strålning ger långvariga skadliga hälsoeffekter som kan orsaka cancer.
Middletowns 11 000 invånare är väldigt oroliga för sin hälsa och säkerhet.
Innan olyckan levde jag i min egen lilla värld.
Jag tänkte inte på strålningen eller faran eller nåt. Inget.
Ta ett flygblad med information om lågnivå-strålning.
Men när nåt sånt händer en själv…
Man kan förlora allt… Våra egna barns liv stod på spel.
Jag blev tvungen att sluta leva i ett fantasiland.
Jag behövde utbilda mig själv och ta reda på vad som faktiskt pågick.
BEGRAV MET-ED, INTE OSS! STÄNG NER T.M.I.
För att vara i Harrisburg var det mycket folk utanför stadshuset.
De sa att det var dags att stänga det skadade kraftverket för evigt.
Folk började skandera: "Ingen kärnkraft."
Det skulle man aldrig hört under normala omständigheter i vårt samhälle.
För ett samhälle som vårt är det nog en del av problemet.
Ingen ifrågasatte egentligen kärnkraften här i samhället.
Three Mile Island Alert planerade den här marschen idag.
Three Mile Island Alert startades upp 1977
på grund av oron för kärnkraft. Vi deltog inte speciellt flitigt.
Men en olycka och en härdsmälta är det bästa sättet
att göra nån till en frälsare istället för en paria.
Det fanns en tid då jag litade på statstjänstemän.
Men nu kan jag inte ens tänka mig det.
Där är orsaken till att vi är här.
Jag började gå på allmänna möten. Och NRC skulle närvara vid ett av dem.
De började med att säga: "Strålningen som era barn utsattes för
var inte mer än om man röker en cigarett eller dricker ett glas vin."
I staten Pennsylvania får man inte ge vin och cigaretter till barn.
Varför får man utsättas för strålning som är likvärdig det?
Mer än 300 invånare konfronterade kommunfullmäktige.
Vi ska fundera på allt det här.
Men det fanns en poäng med att gå på de olika mötena i stan.
Jag insåg det när en fråga ställdes till NRC och de svarade på den.
På ett annat möte ställdes samma fråga, och då fick vi ett helt annat svar.
Tjänstemännen hävdade att folk inte behövde oroa sig.
Och jag tänkte: "Antingen ljuger de för oss,
eller så vet de inte vad de håller på med."
Rädsla startade en av de starkaste rörelserna mot kärnkraft i landet.
Inga kärnvapen!
Kinasyndromets budskap var egentligen att om vi låter vår hälsa och säkerhet
tas om hand av företagsledare vars huvudmål är att maximera vinsten,
då får vi fler Harrisburg, och vi kommer även att få en ökad cancerspridning.
Den sprider sig redan hejdlöst här.
Jag minns gymnasiet 1965. Vietnamkriget var i full gång.
Jag var väldigt mycket emot demonstranter.
Folk marscherar på Pennsylvania Avenue och ifrågasätter vår regering.
Att de ens understår sig?
De blå dunsterna försvann ur mina ögon. Det förändrade mig.
Jag gick från hemmafru till aktivist. Jag marscherade på samma gator.
Jag kämpade emot det som Three Mile Island gjort mot oss.
Det vi gör här idag är viktigare än kampen mot rasism,
än kampen mot sexism, än kampen mot hunger,
för jag känner om jag är hungrig! Jag kan se kriget! Jag känner av rasismen!
Jag ser inte strålningen. Jag känner inte lukten av strålningen.
Jag ser mig omkring en dag, och då är jag fördömd!
Olyckan vid Three Mile Island-anläggningen
har omedelbart intensifierat debatten om kärnkraftens säkerhet.
Allt det här kan ifrågasätta hela kärnkraftsindustrins framtid.
OKTOBER 1979 SEX MÅNADER EFTER OLYCKAN
Presidentens kommission om kärnkraftverket Three Mile Island gav slutrapporten idag.
Alla nyckelpersoner var där, som de vid kontrollerna när lamporna började blinka.
Alla fick berätta exakt vad de gjorde som gjorde en hemsk olycka värre.
Jag var den som stängde av kylpumparna till reaktorn.
Vi insåg inte att vi hade en avlastningsventil
som fortfarande var helt eller delvis öppen. Det var nog det största misstaget.
Innan Three Mile Island tänkte man alltid:
"En tekniker kan alltid hjälpa dig med ett problem."
Vi insåg att teknikern, som enligt sig själv utförde välmenande handlingar
faktiskt gjorde nåt som skadade kylningen av härden.
Jag ströp även högtrycksinförseln.
De hade hamnat i en situation som de inte var utbildade för.
Det fanns många fall av felkommunikation och missförstånd. De var lite vilse.
Men just då försökte alla göra det de ansåg vara det rätta.
Ett flertal av misstagen som hände vid olyckan begicks av människor.
Av de sex saker som gick fel var ungefär fyra och ett halvt mänskliga fel.
Vi hade ett utrustningsfel, och ett möjligt konstruktionsfel.
Kommissionen sa att ett vittnesmål chockade deras ordförande.
Innan Three Mile Island hade det funnits återkommande problem
med trycksäkerhetsventiler i Babcock & Wilcox reaktorer.
Det borde ha gett en varning om en nära förestående olycka.
Det har tidigare funnits en viss filosofi hos NRC.
Den gällde reaktorsäkerhet. Olyckorna skulle ju inte kunna hända.
Jim Creswell var inspektör på NRC.
Han skulle undersöka en serie händelser
som hade ägt rum vid kärnkraftverket Davis-Besse i Ohio.
Det inträffade ingen olycka, men det var nära nog för att vara oroande.
Creswell bad att få träffa mig angående ventilproblemen.
Vi träffades sex dagar före olyckan på Three Mile Island.
Jag ansåg ju att de var allvarliga.
Vi skrev en promemoria.
Där begärde vi att de skulle behandla ärendet skyndsammast på NRC-högkvarteret.
MYCKET SVÅRT ATT KONTROLLERA ANLÄGGNINGEN.
Men tyvärr kom ett svar andra dagen efter olyckan som löd:
"Ni behöver inte oroa er för den här sekvensen."
Incidenten på Davis-Besse är definitivt nåt som NRC och alla andra önskade
att fler hade sett och förstått innan Three Mile Island.
En utredning gjordes,
men vissa källor indikerade att NRC inte tog Jim Creswells oro på allvar.
Utredningen gjordes mer för att tysta Creswell än för att lösa ett problem.
Några dagar före härdsmältan på Three Mile Island
försökte Jim Creswell prata om problemet, men ingen lyssnade.
…att de här olyckorna inte kunde ske.
Three Mile Island kunde ha undvikits. Det hade inte skett
om bara NRC och branschen hade lyssnat på sin personal.
Efter TMI kanske vi kan få en annan filosofi.
Men kulturen handlar inte om säkerhet. Den handlar om att gå med vinst.
Kontentan är: "Det måste gå med vinst, kosta vad det vill. Det måste funka."
Utredningen av hur allvarlig olyckan på Three Mile Island faktiskt var,
var en skönmålning gjord av presidentens kommission.
Tack så mycket.
Kommittén hittade mycket allvarliga tillkortakommanden både hos regeringen
och elindustrin vad gäller reglering och hantering av kärnkraft.
Men vi kan inte stänga dörren för kärnkraft i Förenta staterna.
Det är helt tydligt att presidentens kommission har gett oss
och den amerikanska allmänheten ett enkelt budskap vad gäller kärnkraft.
Fortsätt, men fortsätt med försiktighet.
Folk som bor i närheten av kärnkrafts- olyckan kämpar för att hantera allt.
Det där bevisade att de är väldigt långt ifrån
att inse hur vår verklighet ser ut här.
Lokala invånare och myndigheter tog emot kommissionärerna med ilska.
Man kände av ilskan och frustrationen.
Har vi nåt att säga till om när besluten fattas, eller räknas vi inte?
Man kan prata om framtiden och sina barns framtid.
Man pratar om barnbarnen, om framtida barnbarnsbarn…
Det är fortfarande som ett öppet sår.
I en kärnkraftsstudie som släpptes idag
stod det att olyckan på Three Mile Island fördrev 44 000 människor från sina hem.
Den kostade 18,2 miljoner dollar i evakueringskostnader och förlorade löner.
När bränderna och orkanerna är över kan man återvända och bygga nytt.
Vi återvände och problemet var kvar.
Jag kunde antingen acceptera det de sa och göra som alla andra,
eller så kunde jag ta mina egna beslut, och jag ville ju veta sanningen.
President Carter kom dit, och man lyckades avlägsna vätgasbubblan.
Ändå hade hela olycksförloppet på Three Mile Island
en enorm inverkan på kärnkraftindustrin.
Men ingen visste säkert hur pass skadad reaktorn var.
JULI 1982 TRE ÅR EFTER OLYCKAN
Experterna har tidigare bara kunnat gissa
hur stora skadorna var på kärnkraftverket Three Mile Island.
Idag kommer teknikerna själva att kunna se vad som verkligen hände i reaktorkärnan.
I juli 1982 utförde vi en procedur som vi kallar för en "snabbtitt".
Vi skickade strålningsövervaknings- utrustning och en kamera
ner i härden så att vi kunde undersöka skadorna.
Det pågick en stor teknologisk debatt om hur mycket skada härden hade fått.
Vi direktsände på tv, och även ljudet var direktsänt när han sänkte ner alltihop.
Tystnaden i rummet var total.
Båda kablarna är på väg ner.
Vi är nu 60 cm inne i härden.
Vi närmar oss 1,2 meter.
En komma två meter. Folk sa: "Kära nån."
Vi är inne 1,5 meter. Lugn nu. Försök få en bra bild.
-Okej. Låt mig sakta ner här. -Sakta ner…
Det är så ljust. Kan vi…
-Det var en fin bild, Norman. -Jag skulle gärna vilja veta vad det är.
Vi upptäckte att den övre halvan av härden
hade kollapsat ovanpå sig själv. Allt var en enda smält röra.
Vi hade tillfogat reaktorn mycket mer skada än nån hade trott.
Vem som helst.
Vi pratar om enorma härdskador.
När kylvattnet försvann hade härden exponerats och smält.
Det innebär att vi var ungefär 30 minuter ifrån en katastrof.
Vi hade fått en ångexplosion som skulle ha sprängt sönder hela reaktorn.
Trettio minuter. Jag insåg inte att det handlade om 30 minuter.
Käre Gud…
Det var en härdsmälta.
Olyckan på Three Mile Island
var den värsta kärnkraftsolycka som nånsin hänt på amerikansk mark.
Vi kunde inte ens ana att ett annat scenario väntade på oss.
Det kunde möjligtvis vara mycket farligare än olyckan.
Undertexter: Mats Nilsson