DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
BŘEZEN 1983 ČTYŘI ROKY PO NEHODĚ
Občas jsem se v životě docela bál.
Tehdy to bylo asi nejvíc.
Jak když vás zaženou do kouta.
Není kam utéct a uděláte něco neuváženého.
A proto jsem se rozhodl.
Po tom všem, co se mi stalo v Three Mile Island,
jsem byl přesvědčený, že elektrárna může
znovu způsobit další nehodu,
což nejenže zničí jaderný průmysl, ale mohla by i zabíjet.
V sázce byly miliony životů.
Bydlím ve východním Texasu.
Vyrostl jsem ve státě Missouri za vietnamské éry.
Jako tehdy všichni mladí kluci jsem věděl, že nepřežiju nasazení do války.
A jistě, jednou večer seděla moje žena u stolu
a já viděl, že brečela,
a pak mi podala dopis s výzvou.
Takže hned ráno jsem šel k místnímu náboráři námořnictva.
Měli k dispozici jen námořní jaderný program.
Šestiletá vojenská služba.
Tak jsem to vzal.
Půl roku budete v jaderném prototypu zařízení námořnictva.
Při své první návštěvě školy jsem si všiml cedule:
„Lidé, kteří projdou, získají vzdělání v hodnotě 50 000 dolarů.“
A jeden z mých spolužáků tam dopsal:
„Strčí vám to do zadku, niklák po nikláku.“ Víte?
Prošli jsme vším, od veškeré chemie,
přes metalurgické aspekty reaktorů, fyziky reaktorů, teorie čerpadel,
elektrickou teorii, všechno.
A já byl jeden z mála lidí, co na to neměli vysokou.
Takže to pro mě nebylo lehké.
Oba mí synové se narodili, když jsem byl u námořnictva.
Nepustili mě za nima domů.
Ale všichni na palubě mají zodpovědnost
v oblasti bezpečnosti.
V námořnictvu jsem určitě objevil lásku, o které jsem nikdy nevěděl,
protože jaderná energie byla pro mě to pravé.
POZOR OBLAST RADIACE
Ale nikdy jsem nezažil,
aby na mě někdo kladl tak vysoké nároky ohledně mého výkonu,
jako tehdy admirál.
Toto je reaktor první jaderné ponorky námořnictva Nautilus.
Admirál Rickover je považován za otce jaderného námořnictva.
Vytvořil reaktor v ponorce, který by z ponorky
vytvořil skutečnou ponorku, která nemusí nikdy vyplout.
Šel bych na peklo útokem s kýblem, kdyby mě vedl on,
díky němu byl svět jaderných ponorek bezpečný.
Teď je to stejně bezpečné jako elektrárny v Komisi pro atomovou energii.
A admirál mi vštípil pracovní kodex, který je bezkonkurenční.
„Buď zodpovědný.“ To byla jeho filozofie.
Každé tvé rozhodnutí muselo být zodpovědné.
1980 JEDEN ROK PO NEHODĚ
Nehoda v pensylvánské elektrárně Three Mile Island
šokovala národ,
který vzhlížel k jaderné energii
jako k řešení naší závislosti na zahraniční ropě.
A teď, po nehodě v TMI,
zrušily firmy plány na stavbu 51 nových jaderných elektráren.
Jaderní odpůrci, kteří by zavřeli všechny reaktory v zemi,
prostě nehledí na naše budoucí potřeby.
Ale jaderní obhájci, kteří předstírají, že se nic nezměnilo,
i přes demonstrace proti TMI, nejsou v kontaktu s realitou.
PŘEŽILI JSME TMI
Ta nehoda opravdu změnila pohled,
jaký má veřejnost na přijetí
energie vyrobené jadernými reaktory.
Musíme začít s dlouhým a možná náročnějším úkolem,
kterým je vyhodnocení dlouhodobých následků
této nehody.
Ale já věřím v příslib jaderné energie.
A když se mi naskytla skvělá příležitost,
abych se zúčastnil likvidace škod Three Mile Island,
skočil jsem po tom, protože jsem se mohl soustředit
na bezpečí budoucnosti celého jaderného průmyslu.
Všechno jsem připravil,
udělal všechno, co jsem potřeboval.
Pár týdnů předtím, než jsem se měl nahlásit
a začít pracovat v Three Mile Island,
zemřela má žena při autonehodě.
Při cestě domů z baru došlo k nehodě,
a ona ji nepřežila.
Nechci o tom mluvit.
Takže tak.
V červnu 1980 jsem přijel do elektrárny a začal pracovat,
přijel jsem se svými dvěma syny.
Likvidace škod po nehodě Three Mile Island
vytvořila nový průmysl
s více než tisícem státních zaměstnanců na místě.
V roce 1980 mě poslali dělat
ředitele úřadu NRC v Three Mile Island,
a zajistit veřejné zdraví a bezpečnost prací.
Úrovně radioaktivity jsou tak vysoké,
nyní stokrát vyšší než smrtelná dávka uvnitř oblasti kontejnmentu,
čeká nás obrovská likvidace škod.
Likvidace škod není běh na krátkou trať.
Byli jsme v situaci, ke které nikdy předtím nedošlo.
Nikdo nikdy nezažil roztavené jádro, všechny ty škody, radioaktivitu.
Takže je tu stabilizační fáze, prvních pár měsíců.
Pak na příští rok musíte rozebrat jádro,
aby se palivo dostalo do upravených kanystrů a odstranilo.
Náklady na takzvanou „historickou likvidaci“
jsou tak vysoké kvůli důvěrné
a potenciálně nebezpečné povaze nehody.
Odhadované náklady jsou 1 000 000 000 dolarů.
Stavba Three Mile Island stála 700 milionů
a fungovala necelých 90 dní.
Takže jsme do toho vrženi.
Odkud vezmou peníze a technologie?
Takže lidé, kteří vlastní továrnu, zadali zakázku firmě Bechtel.
Bechtel je jako 51. stát, jaderný stát.
Nabízí komplexní služby v oblasti jaderné likvidace.
Bechtel pracoval v jaderném průmyslu od prvního dne.
Byl to největší soukromý stavební podnik na světě.
Velmi dobře politicky propojený.
Já, Ronald Reagan, slavnostně přísahám,
že budu věrně vykonávat…
Když se Ronald Reagan scházel se všemi lidmi,
kteří podporovali jeho kandidaturu v roce 1980,
jedním z nich byl i Steve Bechtel.
Jaké máme smlouvy?
Máte lidi jako Caspar Weinberger a George Shultz,
kteří byli v úřadu a hráli o moc.
Při likvidaci nešlo jen o elektrárnu.
Šlo o přežití jaderného průmyslu.
Takže Bechtel se stal
hlavním zhotovitelem likvidace a vyřazení z provozu.
A věděli jsme, že to musíme udělat bezpečně.
Ale měli jsme i pocit naléhavosti.
Čím déle bude úklid pokračovat,
tím větší je šance, že se v elektrárně něco pokazí.
Vedení připravilo hlavní body obnovy funkčnosti po nehodě.
Ve sklepě jsme měli skoro tři metry vysoce radioaktivní vody.
Museli jsme ji odčerpat.
Pak shromáždit kontaminovaný materiál, kam patří také
samotné roztavené jádro uvnitř kontejnmentu.
To byl cíl.
Ale v první řadě jsme museli kontejnment vyvětrat.
Nejspíš celý měsíc potrvá
vytlačování radioaktivního kryptonu do vzduchu,
plynu z ochromeného jaderného reaktoru v Three Mile Island v Pensylvánii.
Otázka důvěryhodnosti se objevila mnohokrát
od loňské nehody.
Lidé byli vyděšení.
Už jsme tomu byli vystaveni, naše děti, rodina,
všichni byli vystaveni bůhví jak moc.
A k tomu chtějí dále vypouštět.
Názor lidí byl velmi brzy jasný.
Všichni pro uvolnění kryptonu.
Ti proti uvolnění kryptonu…
Nikdy předtím jsem nic nezpochybňovala
a teď zpochybňuju všechno.
Podle viceprezidenta energetické společnosti
se obyvatelé nemají čeho bát.
To neznamená, že nenarazíme na další problémy s vybavením,
ale není třeba se obávat.
To mě rozzuřilo, protože pro mě to bylo jako divadýlko.
Tohle je skutečný život. Takhle žijeme.
A my chceme vědět, jaké máme možnosti,
co můžeme udělat a co uděláte, abyste nás ochránil.
Joyce Corradiová si koupila dodávku s dvojitými nádržemi na benzín.
Je jednou z těch, co už nevydrží další stres.
Je těžké tu žít, když víte, že když zazní siréna,
že doufáte, že to jen někomu hoří dům,
místo nehody na tom ostrově.
To je těžký život.
Navzdory ujištění se lidé žijící poblíž rozhodli odejít.
Evakuovali jsme se, zatímco to vypouštěli.
Nestojí to za to.
Moje rodina je moc důležitá.
Dneska bych byla radši doma, ale…
Dokáže Metropolitan Edison a NRC
někdy rozptýlit obavy okolních obyvatel?
Šli jsme za Lakem Barrettem, kdo vedl NRC na ostrově.
Řekla jsem mu: „Podívejte se mi do očí,
a vzpomeňte si
na všechna vaše rozhodnutí o jaderné energii.“
„Zapojujete do toho lidi, jako jsem já,
a musíte nás vzít v úvahu.“
No, komunita byla velmi znepokojená tím, co se děje.
Byla tam atmosféra nedůvěry.
Lidi říkali: „O tomhle mlžili…“
Nemám čas na takové dramatické výstupy.
A emoce. Respektuju emoce lidí.
Velmi si Joyce a těch lidí vážím.
Ale je mi moc líto,
že jsou i nadále traumatizováni děsivými příběhy ve zprávách.
NRC pořádalo schůzku, aby vysvětlilo
plán Met-Ed na ventilaci kryptonu z budovy kontejnmentu.
Nechte si krypton!
Jsou to hysterické argumenty beze smyslu.
S příchodem havárie
byla budoucnost celého jaderného průmyslu zpochybněna.
Takže vznikl popud na politické i průmyslové straně
k rychlejší likvidaci škod.
A moje zkušenosti v Three Mile Island byly takové,
že se snažili použít veškeré dostupné zkratky.
PŘEDSEDA BECHTELU
Bechtel měl pověst firmy,
která to zvládne za každou cenu.
Za prvé, aby mohli ventilovat, rozhodli se pracovníci,
že postaví obří filtrační soustavu
a proženou jím všechen radioaktivní plyn.
No, během toho na to dali lepicí pásku.
Lepicí páska je dobrá na spoustu věcí. Zeptejte se kutilů.
S lepicí páskou a balicím drátem zvládnou cokoli.
Ale radioaktivitu nezastavíte.
Malé množství radioaktivního plynu
proletěl filtrem, nad věž, vznesl se do vzduchu.
Ventilaci zastavili v 8:04. Monitor nad věžemi spustil poplach.
Odvádění kryptonu z budovy kontejnmentu
je jen začátek likvidace škod.
Po tom všem jsme museli navrhnout štít
pro lidi pracující v reaktoru na ochranu
před ozářením.
A Bechtel žádal lidi, aby se přihlásili a snažili se,
aby to vypadalo, že pro lidstvo děláte něco úžasného.
Odmítl jsem vstup do budovy reaktoru,
protože nevíte, do čeho jdete.
Maximálně pár minut, tak dlouho mohli lidé pobývat v budově.
Trvalo to měsíce
a to jsme ani nezačali zpracovávat
radioaktivní odpad z havárie.
Lidé mají obavy z toho, jak pomalu pokračuje likvidace.
Někteří nevěří, že dělníci vědí, co dělají.
Firma říká, že likvidace bude dokončena v roce 1983.
Podle NRC to potrvá nejméně do roku 1984.
Ale obě strany se shodují na jednom: náklady na likvidaci rostou.
Některé fáze nešly tak rychle, jak jsme chtěli
a myslím, že časem bude opět funkční.
Já osobně se postarám o to,
abychom měli možnost to udělat.
Likvidace přečerpala rozpočet a byla ve skluzu.
Takže majitel elektrárny, firma GPU, stanovila rozvrh s fázemi.
Další dolary se firmě Bechtel uvolní
až po splnění každé fáze.
A tak čím blíž byli ke stanovenému milníku,
tím větší tlak na nás Bechtel vyvíjel.
V sázce byly miliony dolarů.
A někdy tehdy byl najat Larry King.
Výkonný viceprezident byl nespokojený s tím, jak se věci hýbou.
Tak se mě rozhodli najmout, abych mohl pomoct.
A s Bechtelem jsem začal špatně,
protože to chtěli udělat rychle.
Larry mi předvedl svůj postup, jak toho chtěl dosáhnout:
„Udělat to správně napoprvé.“
Milníkem, který způsobil potíže, byl magnetický jeřáb.
To bylo to jediné důležité, na co si dát pozor.
Nehoda způsobila roztavení jádra.
Na dně reaktoru byly roztavené palivové pruty a trosky.
A chtěli jsme zvednout hlavu reaktoru jeřábem,
aby se to všechno dostalo ven.
Ale ta nehoda
v kombinaci s vypouštěním veškeré radioaktivní vody a páry,
vystavila magnetický jeřáb radiaci.
Museli jsme úplně vyměnit kabeláž,
namontovat nové brzdy.
Všechno muselo být čisté,
abyste mohli jeřáb obsluhovat bezpečně.
MAXIMÁLNÍ KAPACITA 170 TUN
A tak jsem si chtěl projít dokumentaci úprav,
kterou k jeřábu měli.
Vůbec žádnou neměli.
Vedoucí Bechtelu nechtěl utrácet.
Chtěl to udělat rychleji.
Jak Parks zjistil, Bechtel některé části procesu uspěchal.
Nedali tam součástky, které tam byly před nehodou.
Říkal jsem si, že je to vážný problém.
„Není čas blbnout, něco šulit nebo cokoli podobnýho.“
A hned potom, Ed Gischel,
ředitel strojírenství, co pro mě dělal, přišel a řekl:
„Nesmíme jim dovolit použít ten jeřáb, dokud ho neotestují.“
Takže když za mnou přišli oba, rozhodl jsem se, že s nimi souhlasím.
„Nebudeme zvedat tu hlavu a já to nepodepíšu.“
Tak jsem se dostal na další úroveň, k viceprezidentovi GPU.
A pamatuju si, že se na mě zlobil,
protože jsem jim řekl něco, o čem buď věděl,
a nevěnoval tomu pozornost,
nebo nevěděl, co se děje.
A v obou případech to byl problém.
Já, Ed Gischel a Larry King
jsme věděli, že provedli úpravy,
ale nevěděli jsme, kolik.
Odkud ten materiál pochází? Kdo provedl prověrku?
Nic.
Vedení Bechtelu…
„Ne. Musíme to udělat. Prostě to udělejte a hned.“
Organizace hnijí shora dolů. Nehnijí zdola nahoru.
Pokud vedení nestanoví regulační parametry,
podle kterých se mají všichni chovat v jaderné elektrárně,
lechtáte hada bosou nohou.
A potenciální následky s reaktorem…
jsou zatraceně nebezpečné.
Můžete se dostat do situace, ze které nemůžete odejít.
Uvnitř reaktoru Three Mile Island
je pořád přes 500 kilogramů
vysoce radioaktivního nukleárního paliva.
Pokud by něco selhalo na tom magnetickém jeřábu uvnitř budovy reaktoru
při odstraňování hlavy reaktoru,
byla obava, že kdybychom upustili hlavu,
mohlo by dojít k tak velkému porušení nádoby reaktoru,
že bychom se přiblížili čínskému syndromu.
Mohli bychom to palivo narušit do té míry, že bychom spustili superkritikalitu,
a to by spustilo vystřelování spousty radioaktivního kovu
nebo by to prohořelo dnem reaktoru.
A kdyby se to rozbilo, nebylo by možné udržet jádro zakryté.
V žádném z našich životů bychom do té budovy reaktoru znovu nevstoupili,
protože únik radiace by byl příšerný.
Evakuovali byste východní Pensylvánii,
možná až do Washingtonu D.C.
V té době
žilo v okruhu 50 km od Three Mile Island 2 000 000 lidí.
Kdyby Bechtel použil ten magnetický jeřáb,
jak zamýšleli v březnu 1983,
ti lidé by neměli šanci.
Měli jsme potenciál je zabít. Tečka.
BŘEZEN 1983 DVA TÝDNY PŘED POUŽITÍM JEŘÁBU
Ve 04:00, 28. března 1979
došlo k nehodě na druhém reaktoru pensylvánské elektrárny Three Mile Island.
Později federální vyšetřovatelé
sdělili, že reaktor byl 30 až 60 minut před zhroucením.
Trvalo téměř tři roky dokončit první fázi likvidace škod, ale to nejtěžší,
ta nejméně jistá část ještě ani nezačala,
tedy, likvidace reaktoru.
Lidé se soustředili na dva problémy.
Prvním je to, jak se vypořádáme s dopady likvidace škod TMI,
druhým je to, že blok jedna, tedy reaktor, který nehoda nepostihla,
byl zastaven během doplňování paliva.
Lidi byli vyděšení, že se elektrárna znovu uvede do provozu.
První blok byl uzavřen od té nehody před třemi lety.
Majitelé, General Public Utilities,
požádali NRC o povolení restartovat první blok.
A v tuto chvíli
je popularita GPU, Bechtelu a Met-Edu v komunitě je velmi nízká.
Místní referendum ukázalo, že více než dvě třetiny lidí
v této oblasti jsou proti znovuzprovoznění elektrárny.
To byl převládající názor veřejnosti:
„Nechceme znovu spustit elektrárnu.“ A opozice vytvořila koalici.
Ne, ne, nepůjdeme!
Když jsem zjistila, že chtějí restartovat první blok,
přidala jsem se s kamarádkou Paulou ke skupině
s názvem PANE: „Lidé proti jaderné energii“.
Pánové, žijeme v každodenních následcích této nehody.
V každodenní ventilaci, uskladnění velkého odpadu na ostrově,
a naprosté neschopnosti GPU.
Každou neděli jsem jezdila na ostrov.
Byla jsem u brány s cedulí, aby nespouštěli první blok.
Žádný restart!
Po tom, co jsme začali být aktivní v komunitě,
jsem viděla přijíždět vládní auta, opisovali si SPZ
lidí, kteří se účastnili mítinků.
ŽÁDNÉ ATOMOVKY
Naivně jsem Paule řekla „Proč jsou tady?“
Víte, řekla jsem:
„Jsi paranoidní, my jsme jen malé ryby v moři.“
Tak naivní.
Strašně mě to vyděsilo.
A tak jsem zavolala Ericu Epsteinovi z Middletownu do jejich sídla.
„Ericu, slyšíš to?“
A on: „Jo, Joyce, odposlouchávají nám telefony.“
Hlavním tahounem jsou tu peníze.
Tyhle společnosti se snažily,
aby se první blok Three Mile Island opět rozběhl.
Nechtěla jsem, aby mé děti byly vystaveny čemukoli dalšímu,
moc jsem si přála, aby elektrárnu znovu nespouštěli.
To byla hybná síla nás obou.
Chtěla jsem být schopná…
podívat se svým dětem do očí a říct jim, že jsem se snažila,
ze všech sil, abych se ujistila, že jsou v bezpečí.
To pro mě znamenalo nejvíc.
Je možné, že budete mít mauzoleum za miliardu dolarů?
Obyvatelé této oblasti jsou právem velmi skeptičtí.
A důkazní břemeno leží na těch…
Mimořádně těžké důkazní břemeno,
leží na těch, kdo chtějí zařízení znovu spustit.
Předtím jsem myslel, že lidé, co mávají rukama
a volají „žádné atomovky“ a tak,
myslel jsem, že o bezpečnosti elektrárny nic nevědí.
Ale mé zkušenosti z Three Mile Island to začaly měnit.
A pak, když jsem žil v Middletownu,
myslel jsem, že tamní lidé patří k těm nejmilejším.
A seznámili mě s Betty Quackenbushovou a začal jsem s ní chodit.
Během rána, kdy se stala nehoda, její dcera čekala na autobus
asi kilometr od druhého bloku.
Jo, to jsem já.
Moje máma potkala Ricka Parkse, když mi bylo deset, skoro jedenáct.
Fotky Ricka a mé matky.
Hned jsem si ho oblíbila.
Měl ten přízvuk, který se mi líbil, zněl jinak.
To jsem mu řekla: „Zníš jinak.“
Božínku. Je to tak dávno.
Přišel do našich životů
a vytvořil rodinu, kterou jsem vždycky chtěla.
Nikki pro mě byla jako moje dcera.
A tak jsem se jí snažil být co nejvíc otcem.
Věděla jsem, že Rick pracuje v Three Mile Island.
A jedna z věcí, ke které se vždycky vracím,
jsou opakující se noční můry.
Nikki mi vyprávěla o svých obavách z Three Mile Island.
Jednou mi řekla, že už se o to nebojí,
protože věděla, že se o ně postarám.
Rozhodně mi připomněla pravidlo „Buď zodpovědný.“
Veřejnosti bylo třeba ukázat permanentní ochranu.
A v té době se Bechtel chystal použít ten jeřáb.
Já, Ed Gischel a Larry King
jsme je žádali, aby vše z hlediska bezpečnosti zkontrolovali.
Ale Bechtel nechtěl nic slyšet.
Tak Larry říká: „No…
běž to říct NRC.“
Tak jsem to udělal.
Parks měl pocit, že nedodržují postupy,
že může dojít k výbuchu, není to bezpečné,
a že se při použití jeřábu něco stane.
Myslím, že jsem se na to podíval a nesouhlasil jsem.
A pokud dohady nevyžadují zásah, jsem s nimi hotový.
Hlavní agent NRC, Lake Barrett jim to nechával projít a říkal
„Uděláme to s firmou Bechtel
a Úřad pro jadernou bezpečnost si může vzít svý pravidla a strčit je víš kam.“
Ať už mi říkal cokoli, tak jsem očividně nesouhlasil.
Možná se mu to nelíbilo.
Řekl „Kvůli postupům těm a těm…“
a já nedělal divadýlko a drama
ohledně toho, čí postupy jsou lepší.
Rozhodně chceme, aby se vyjádřili.
Ale analyzovali jsme, co řekl.
Věřil jsem, že ten jeřáb je bezpečný.
Bylo riziko nulové? To nikdy.
Dobře? Bylo přijatelné riziko pokračovat a odstranit palivo? Ano.
A proto jsem to schválil.
Požádal jsem ho o mlčenlivost.
Ale Lake Barrett nahlásil mou identitu Bechtelu…
úmyslně.
Ne, to já ne. Je to malé místo, ne?
Lidi ví, že s tím měl problém.
Bylo by tajemství, že s tím za mnou asi přišel? Asi ne.
Dobře?
NRC USA
Pokud se ten hlavní člověk v NRC
bratříčkuje s firmou a je bez dozoru,
jak můžete NRC důvěřovat?
Museli byste mít oba na krátkém vodítku,
abyste zjistil, který z nich lže.
Monitoring jaderných elektráren NRC je jako pustit lišku do kurníku.
Neregulují ten průmysl.
Jdou ruku v ruce s tím zatraceným Bechtelem.
POZOR, KONTAMINOVANÁ OBLAST
A pak za mnou přišel Bechtel kvůli použití toho jeřábu:
„Co je za problém? Podle NRC je to v pořádku.“
„Měl bys to podepsat.“
A odmítl jsem to podepsat.
Takže jsem vlastně…
zastavil pokrok, nedostali kvůli mně peníze.
Vyhodili ho.
Takhle řeší nesouhlas.
Gischela taky nějak zastrašovali.
Když identifikoval problém s magnetickým jeřábem,
chtěli se ho zbavit.
Nařídili Edu Gischelovi psychologickou prověrku
a nedovolili mu se tam vrátit,
dokud „neprojde psychologickou prověrkou.“
To mi přijde
jako stalinistická taktika, o které jsem četl při studiu dějin.
Věděl jsem, že mám dny sečtené.
Ráno jsem vstal a šel do práce.
Moje dodávka nestartovala.
Podívám se na kabely u baterky
a záporný kabel je uvolněný.
Tak si vezmu svůj kufřík z pod sedadla spolujezdce
a co najdu?
Pytlík marihuany.
Teda, Santa existuje,
ale nikdy před tím mi domů nebo do auta nehodil pytlík trávy,
a tehdy nebyly Vánoce.
Tak jsem vzal tu trávu domů a spláchl ji.
A pak,
když jsem v ten den přijížděl na ostrov, zastavili mě.
Nikdy předtím mě neprohledávali. Nikdy.
Chtěli to na mě narafičit, aby mě mohli vyhodit,
bez možnosti odvolání.
Téhož dne
mi vedení Bechtelu odebralo všechny moje pravomoce
na magnetický jeřáb v budově reaktoru.
Takže už jsem neměl nic, s čím bych je mohl zastavit.
To já jsem představoval nebezpečí,
protože jsem napsal NRC
o téhle nepřezkoumané bezpečnostní otázce.
A když jsem ten den odešel z práce, bál jsem se.
A když jsem přišel domů, Betty se na mě podívala a řekla:
„Co se děje?“
A já na to: „Asi potřebuju právníka.“
„Myslím, že mám potíže v práci.“
17. BŘEZNA 1983 PĚT DNÍ PŘED POUŽITÍM JEŘÁBU
Pracovala jsem pozdě a zazvonil telefon.
Zvedla jsem to: „Vládní projekt zodpovědnosti.“
Hlas na druhém konci telefonu říkal:
„Já vám neřeknu, kdo jsem.“
Řekl, že má v jaderné elektrárně velké problémy.
Neřekl mi jméno té elektrárny.
Potřeboval pomoc.
V té době Vládní projekt zodpovědnosti, GAP,
byla hlavní organizace zastupující jaderné informátory,
a přesvědčila jsem ho, že pokud jsou tu vážné problémy,
sejdu se s ním tu noc.
Řekl mi název baru, a že bude sedět u baru
v tmavě červené kožené bundě
a bude mít tubus s inženýrskými nákresy.
Představila jsem se a pak jsem tam chvíli seděla
a on nic neřekl.
A já si říkala „Dobře.
Tohle nejde dobře.“
Billie byla můj první kontakt s Vládním projektem zodpovědnosti.
A vím, že jsem s ní byl dost zdrženlivý, protože,
pokud vím,
mohla klidně patřit k největší protijaderné organizaci
a já měl zrovna munici,
která jaderný průmysl ochromí.
Byl nesmírně nervózní.
Ale když dopil pivo, řekl:
„Dobře, jdem si promluvit.“ A šli jsme do boxu.
Netrvalo dlouho a zjistil jsem, že i ona je informátorka.
V mém případě mi šéf vyhrožoval, že přijdu o děti,
pokud někdy odhalím, co udělal.
A to se stalo. Na rok jsem přišla o péči o své děti.
A já si říkám, že tahle ženská si zaslouží respekt.
A obdiv.
A tak jsem hodil kostky.
Rick rozbalil výkresy a začal mi vysvětlovat,
co mělo být prohlédnuto,
aby bylo jisté, že jeřáb celé ty roky přežil
ve vysoce radioaktivním prostředí a že bude fungovat.
V dokumentech byl nejen důkaz, že jde o potenciální problém,
ale i důkaz, že vedení o tom vědělo,
a přesto chtělo pokračovat.
Byl to ten dokument, na který mrknete
a víte, že za to někdo zaplatí.
Říkal jsem jí, že nám dochází čas,
„Když to poděláme…
nebudeme mít druhou šanci.“
V příštím týdnu měli hlasovat komisaři NRC o tom,
jestli dovolí či nedovolí pokračovat v likvidaci škod.
Měli jsme pět dní.
A tak se ho snažím přesvědčit,
že bude muset udělat víc než jen mluvit se mnou.
Není to šťastné bytí, když o sobě dáváte lidem vědět
a vrháte na jejich činy velmi negativní světlo.
Lidi pak na vás jdou s ublíženými výrazy.
Byla to oprávněná obava v jejich rozhodování o tom,
zda pokračovat, nebo ne.
Alespoň polovina zaměstnanců z jaderného průmyslu,
které jsem během let zastupovala,
někdy na začátku jejich zveřejnění říkají:
„Nechci být další Karen Silkwoodová.“
ODPOČÍVEJ V POKOJI
Karen Silkwoodová byla 28letá odborářka, která v listopadu 1974
pracovala tady v Kerr-McGee's Cimarron jako laborantka.
Karen Silkwoodová pracovala v jaderném zařízení v Oklahomě
a informovala o problémech a o selhání bezpečnosti pracovníků.
Silkwoodová zemřela při autonehodě,
na cestě za reportérem z New York Times.
Měla obavy z nadměrné radiace.
A zrovna když jela za novinářem,
aby mu dala důkaz o svých tvrzeních,
zemřela při autonehodě.
Šlo o nehodu jednoho auta.
Zesnulá Karen Silkwoodová byla kontaminována plutoniem.
V krvi jí našli stopy otravy ozářením.
Její příznivci říkají, že to auto sjelo ze silnice
a dokumenty zmizely.
To vás donutí se zamyslet.
Ať už byla zavražděna, nebo ne, její smrt je palivem
pro stále aktuální kontroverzi v naší zemi,
a tou je bezpečnost jaderných elektráren.
Byla tam spousta lidí, kterým vyhrožovali,
zastrašovali je různé firmy po celé zemi.
Může vás to stát život.
Případ Karen Silkwoodové stále řešil soud
a pořád šlo o důležitou diskuzi.
Takže duch smrti Karen Silkwoodové vytvořil kulturu strachu.
18. BŘEZNA 1983 ČTYŘI DNY PŘED POUŽITÍM JEŘÁBU
Setkání s Billie mám jako v mlze.
Ale dost mě ujistila, a tak jsem byl ochotný
promluvit si s Tomem Devinem, právním ředitelem GAPu.
Ve Vládním projektu zodpovědnosti jsme řešili
asi 8 000 případů na podporu informátorů.
Rick byl výjimečný, protože tu šlo o mnohem víc.
Byl tu větší pocit naléhavosti,
než na čem jsem kdy pracoval.
Bechtel naplánoval zvedání hlavy pět dní poté, co jsem potkal Ricka.
Kdyby ten jeřáb upustil hlavu nádoby reaktoru ve špatnou chvíli,
spustilo by to zhroucení jádra,
které by z Philadelphie, New Yorku a Washingtonu D.C.…
Z celého východního pobřeží USA učinilo neobyvatelnou oblast.
Byli jsme na pokraji apokalypsy.
Začali jsme pracovat na čestném prohlášení a zabralo nám to celý víkend.
Nonstop.
Dokončili jsme čestné prohlášení pro NRC.
Ale pro Ricka nebylo jasné, co bude dál.
Tom říká…
„Možná si rozmysli, jestli to nechceš zveřejnit.“
Byl by to umíráček jaderného průmyslu.
To byla ta velká ironie.
Rick hluboce věřil v jadernou energii.
Byla to jeho loajalita k technologii, která ho poháněla.
Jeho odhalení by znamenalo trvalé očernění jaderného průmyslu.
Tak organizace reagují na informátory.
Jsou hrozbou a musí být zničeni.
Bechtel a General Public Utilities
se nezastavily před ničím, aby ho umlčely.
Říkal jsem si „Proč jsem to udělal?“
„Stojí to za mou kariéru?“
„Stojí to za zveřejnění?“
Měl jsem velké obavy a strach.
A když jsem se to snažil vysvětlit Betty, co se dělo v práci
a že jsem to chtěl jít zveřejnit,
byla to velmi napjatá a těžká diskuse,
protože se bála.
Chtěla, abych od toho prostě odešel.
Nedokázal jsem jí vysvětlit
potenciální význam toho, co se může stát.
Napětí se dalo vycítit,
ale nikdy mi vlastně neřekli, co se dělo.
Vždycky jsme se cítili v bezpečí
a měli jsme rodinu, kterou jsme všichni chtěli.
A když…
když se to začalo měnit, změnila se i rodina a vztah.
Miloval jsem ji. Nechtěl jsem ji ztratit.
A rozhodně jsem měl rád i děti.
Tak jsem vyzvedl své syny,
vrátil se domů a když jsme přišli do mého bytu,
všiml jsem si, že dveře jsou pootevřené.
Bylo odemčeno. Byly otevřené.
Věděl jsem, že někdo byl v mém bytě.
Proto jsem nechal kluky, ať počkají u sousedky.
Chtěl jsem jít do své ložnice, tam jsem měl zbraně.
Šel jsem chodbou ke koupelnám,
do pokoje mých synů a do ložnice.
Kopl jsem do dveří, abych viděl, co tam je.
Tou dobou jsem věděl, že byt je prázdný.
Nikdo tam není.
Nezdálo se, že by něco vzali.
Televize tam byla, stereo tam bylo.
Ale prošli skrz šatnu, kde jsem měl papíry.
Bylo naprosto zřejmé,
že je zajímala jen ta dokumentace.
Kdybych tam nechal dokumenty,
co jsem dal Tomu Devinovi ve Washingtonu D.C.,
nemohl bych nic dokázat.
Mluvil jsem s paní zezdola.
Potvrdila, že slyšela někoho v mém bytě,
když jsem byl pryč a moji kluci nebyli doma.
To mě dost vyděsilo, kvůli mé rodině,
že se mi vloupali do bytu.
Bral jsem to jako vzkaz,
„Tvoji synové jsou zranitelní, můžeme se k nim dostat.“
Přesně tak jsem to vzal.
A to ze mě udělalo nepřítele na celý život.
Protože mým synům vyhrožovat nebudou.
Zašli moc daleko.
Budu pro ně zabíjet…
a nebudu váhat.
Věděla jsem, že se chtějí pomstít, a jen tak nepřestanou.
Byl jsem odhodlaný, že jim to nesmí projít.
Nevěděl jsem, co jiného můžu dělat.
Plánoval jsem říct světu, co podle mě potřeboval vědět,
před tím, než to udělají,
a zveřejnil to.
Překlad titulků: Alena Novotná