EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
MARTS 1983 - FIRE ÅR EFTER ULYKKEN
Jeg har været ret bange nogle gange i mit liv.
Dengang var noget af det værste, jeg har oplevet.
Man bliver presset op i et hjørne.
Man kan ikke gøre andet end at angribe.
Derfor traf jeg de beslutninger, jeg gjorde.
Efter alt det, der skete for mig på Three Mile Island,
var jeg overbevist om, at der var en mulig risiko for,
at anlægget ville forårsage endnu en ulykke,
der ville ødelægge atomindustrien og også dræbe mennesker.
Millioner af liv stod på spil.
Jeg bor i East Texas.
Jeg voksede op i Missouri under Vietnamkrigen.
Som alle unge fyre dengang vidste jeg, at jeg ikke ville overleve værnepligten.
En aften sad min kone ved bordet.
Jeg kunne se, hun havde grædt,
og hun rakte mig indkaldelsen til værnepligt.
Tidligt næste morgen tog jeg hen til det lokale flåderekrutteringskontor,
men det eneste, de kunne tilbyde, var et atomflådeprogram.
Man blev hvervet for seks år.
Det tog jeg imod.
De næste seks måneder foregår på en prototypeanlæg for en atomflåde.
Ved indgangen til atomkraftskolen var der et skilt:
"De mænd, der kommer her, får en uddannelse til 50.000 dollars."
En af mine klassekammerater klatrede derop en aften og skrev:
"Proppet op i røven fem øre ad gangen."
Vi gennemgik alt fra kemi,
de metallurgiske aspekter af reaktorer, reaktorfysik, pumpeteori,
elektrisk teori, alt.
Jeg var en af de få, der ikke havde en eksamen,
så jeg måtte knokle røven ud af bukserne.
Begge mine sønner blev født, mens jeg var i flåden.
Jeg måtte ikke tage hjem for at se dem.
Men alle om bord på skibet har et ansvar på sikkerhedsområdet.
I flåden opdagede jeg en kærlighed, som jeg aldrig havde vidst eksisterede,
for atomkraft var bare sagen for mig.
FORSIGTIG - STRÅLINGSOMRÅDE
Men jeg havde aldrig oplevet nogen,
der stillede så høje forventninger til min præstation,
som admiralen gjorde.
Det er reaktoren i flådens første atomdrevne ubåd, Nautilus.
Admiral Rickover betragtes som ophavsmanden til atomflåden.
Han skabte en reaktor i en ubåd, der betød, at ubåden
aldrig havde behov for at komme op til overfladen.
Jeg ville følge den mand blindt,
for han gjorde atomubådeverdenen sikker.
Den er lige så sikker
som anlæggene under Atomic Energy Commission.
Admiralen gav mig et professionelt kodeks, der er uovertruffent.
"Vær ansvarlig." Det var hans filosofi.
Alle beslutninger skulle være ansvarlige.
1980 - ET ÅR EFTER ULYKKEN
Ulykken på Pennsylvanias atomkraftværk, Three Mile Island,
chokerede nationen, som har betragtet atomkraft
som en måde at løse vores afhængighed af udenlandsk olie på.
Og nu, i kølvandet på den ulykke,
har forsyningsselskaberne aflyst planerne om at bygge 51 nye atomkraftværker.
Atomkraftmodstandere, der vil lukke alle reaktorer i landet,
er ikke bevidste om morgendagens behov.
Men fortalere for atomkraft, der ville lade, som om intet var ændret,
da vi demonstrerede på Three Mile Island, er ikke i kontakt med virkeligheden.
VI OVERLEVEDE THREE MILE ISLAND
Ulykken betød, at den brede befolknings accept af energi,
der produceres af atomreaktorer, ændrede sig drastisk.
Vi må indlede den lange og måske mere besværlige opgave
at vurdere, hvad de langsigtede konsekvenser af denne hændelse bliver.
Men jeg tror på atomkraftens løfte,
så da jeg fik mulighed for
at deltage i oprydningen på Three Mile Island,
sprang jeg til, fordi jeg kunne fokusere på
at sikre fremtiden for hele atomindustrien.
Jeg forberedte alt, lavede de aftaler, jeg havde brug for.
Et par uger, før jeg skulle melde mig
for at begynde arbejdet på Three Mile Island…
…blev min kone dræbt i en bilulykke.
Der skete et uheld efter et barbesøg,
og hun overlevede ikke.
Jeg vil ikke tale om det.
Så det var det.
I juni 1980 begyndte jeg at arbejde på Three Mile Island.
Det var mig og mine to sønner.
Oprydningen efter ulykken på Three Mile Island
har skabt en ny industri med flere end tusind statsansatte på stedet.
I 1980 blev jeg udstationeret
som leder af Atomkommissionens kontor på Three Mile Island,
hvor jeg skulle sikre, at oprydningen fandt sted efter forskrifterne.
Radioaktiviteten er meget høj.
Den er 100 gange den dødelige dosis i indeslutningsområdet,
så der venter et stort oprydningsarbejde.
Sådan en oprydning tager lang tid.
Vi befandt os i en situation, man aldrig havde oplevet før.
Ingen havde haft en smeltet kerne, al den skade, al den radioaktivitet.
De første par måneder er stabiliseringsfasen.
Det næste års tid bruges på at skille kernen ad,
komme brændstoffet i særlige beholdere og sende det væk fra stedet.
Omkostningerne ved, hvad der kaldes den historiske oprydning,
er så høje på grund af uheldets ekstremt følsomme
og potentielt farlige karakter.
De anslåede omkostninger er en milliard dollars.
Three Mile Island kostede 700 millioner dollars at bygge,
og det var i drift i mindre end 90 dage. Vi bliver kastet ud i det.
Hvor skal pengene komme fra, og hvor skal teknologien komme fra?
Ejerne af anlægget outsourcede opgaven til Bechtel.
BECHTEL SKAL REPARERE ATOMKRAFTVÆRK
Bechtel er som den 51. stat, atomkraftstaten.
Det er firmaet, man kontakter i tilfælde af atomoprydning.
Bechtel havde været involveret i atomindustrien siden begyndelsen.
De var verdens største privatejede byggefirma.
De havde gode politiske forbindelser.
Jeg, Ronald Reagan, sværger…
At jeg trofast vil udføre…
Da Ronald Reagan mødtes med alle de høje herrer,
der skulle overtale ham til at stille op til valget i 1980,
var Steve Bechtel blandt de tilstedeværende.
Hvilke kontrakter har vi?
Det var folk som Caspar Weinberger og George Shultz,
der sad i bestyrelsen. Det var en magtkamp.
Oprydningen var større end selve Three Mile Island.
Det handlede om atomindustriens overlevelse.
Bechtel var blevet den største entreprenør for oprydning.
Vi vidste, det skulle gøres sikkert, men vi fornemmede også, at det hastede.
Jo længere oprydningen fortsætter,
jo større er risikoen for, at der kan opstå andre fejl på anlægget.
Ledelsen opstillede store "milepæle" for oprydningen.
Der stod ti meter vand i kælderen, som var meget radioaktivt.
Det skulle ud.
Dernæst skulle vi indsamle forurenede materialer, hvor den ultimative
var den smeltede brændstofkerne i selve reaktorbeholderen.
Det var målet.
Men først og fremmest skulle indeslutningsrummet udluftes.
Det formodes at tage en måned
for at tvinge radioaktiv kryptongas ud i luften
fra den lammede atomreaktor på Three Mile Island i Pennsylvania.
Spørgsmålet om troværdighed er dukket op mange gange
siden ulykken sidste år.
Folk var bange.
Vi var blevet udsat for stråling. Vores børn, vores familier,
alle har været udsat for Gud ved, hvor meget.
Og nu vil de til at lufte ud.
Folk dannede sig hurtigt en mening om det.
Klap, hvis I går ind for at frigive krypton.
De, der er imod at frigive kryptonet…
Jeg gjorde det aldrig før, men nu stiller jeg spørgsmålstegn ved alt.
Ifølge vicedirektøren for elselskabet har indbyggerne intet at bekymre sig om.
Det betyder ikke, at vi ikke støder på yderligere problemer med udstyret,
men der er ingen grund til bekymring.
Det gjorde mig rasende, for det var en ren salgspræsentation.
Det er det virkelige liv, som vi lever.
Vi vil have svar på, hvad vores muligheder er,
hvad vi kan gøre, og hvad I vil gøre for at beskytte os.
Joyce Corradi købte bilen med dobbelt benzintank for at komme hurtigt væk.
Hun er en af dem, der ikke kan udholde mere angst.
Det er svært at bo her, når man ved, at når sirenen lyder,
håber man, at der er brand hos en af vennerne,
og ikke, at der er noget galt på øen. Det er et hårdt liv.
Trods forsikringer besluttede folk, der boede tæt på anlægget, at rejse.
Vi evakuerede. Vi rejste, mens de luftede ud.
Det er bare ikke det værd.
Min familie er for vigtig. Jeg vil hellere være hjemme i dag, men…
Kan Metropolitan Edison og Atomkommissionen
nogensinde fjerne frygten hos de nærmeste beboere?
Vi mødtes med Lake Barrett, som var leder af Atomkommissionen på øen.
Jeg sagde til ham: "Du skal se mig i ansigtet,
og du skal huske, at når du træffer en beslutning om atomkraft,
så involverer du folk som mig.
Du skal tage os i betragtning."
Lokalsamfundet var meget bekymret for alt, hvad der angik atomkraft.
Der var udbredt mistillid.
Folk siger dit og dat: "De vildleder os angående…"
Jeg har ikke tid til drama i mit liv.
Og følelser… Jeg respekterer folks følelser.
Jeg nærer særdeles stor respekt for Joyce og de mennesker.
Men jeg er meget ked af,
at de blev traumatiseret af skræmmende historier i nyhederne.
Atomkommissionen afholdt et møde for at forklare
Met-Eds plan om at udlufte kryptongas fra indeslutningsbygningen.
Behold jeres krypton!
Det er hysteriske, meningsløse argumenter.
Da ulykken fandt sted,
blev der kastet tvivl over hele atomindustriens fremtid.
Det blev en drivkraft fra politisk side
og fra den industrielle side for at presse oprydningen.
Mine oplevelser på Three Mile Island var,
at de tog alle de genveje, de kunne.
STEVE BECHTEL, JR. BESTYRELSESFORMAND FOR BECHTEL
Bechtel havde ry for at få tingene gjort uanset hvad.
For at lufte ud besluttede Bechtel-personalet
at bygge et enormt filtreringsnet,
der kunne pumpe alle de radioaktive gasser ud derfra.
De kom ventilationstape på.
Ventilationstape er godt til mange ting. Spørg enhver bonderøv.
De kan gøre alt med tape og ståltråd.
Men man kan ikke stoppe radioaktivitet med det.
En lille mængde radioaktiv gas
drev gennem et filter, op i skorstenen, ud i luften.
Udluftningen blev stoppet klokken 8.44. Overvågningssystemet udløste alarmen.
Udluftning af kryptongas fra indeslutningbygningen
er kun begyndelsen på oprydningen.
Efterfølgende måtte vi designe et skjold
for at beskytte folk i reaktorrummet mod stråling.
Bechtel bad folk om at melde sig frivilligt for at få det til at se ud,
som om de opnåede noget godt for menneskeheden.
Jeg nægtede at gå ind i reaktorbygningen, for man ved ikke, hvad man møder.
Folk måtte højst være få minutter inde i reaktorbygningen.
Det tog flere måneder,
og vi var endnu ikke begyndt at behandle
det højradioaktive affald fra ulykken.
Folk er bekymrede for den langsommelige rengøring af det beskadigede anlæg.
Nogle mener ikke, at de ansatte ved, hvad de laver.
Forsyningsselskabet siger, at oprydningen er færdig i 1983.
NRC siger, det vil vare mindst til 1984.
Men de to sider er enige om en ting: At oprydningsomkostningerne stiger.
Noget af det er ikke gået så hurtigt,
men jeg tror, det kommer i drift igen.
Jeg er personligt optaget af, at vi får den mulighed igen.
Oprydningen har overskredet budgettet og er forsinket.
Ejeren af anlægget, GPU, fastlægger en milepælsplan.
Bechtel ville ikke modtage flere penge,
før hver milepæl var opnået.
Jo tættere vi var på en milepæl,
jo større pres lagde Bechtel på os for at gennemføre tidsplanen.
Der stod millioner af dollars på spil.
Det var på det tidspunkt, Larry King blev hyret.
Vicedirektøren var utilfreds med de manglende fremskridt.
De besluttede at hyre mig i den tro, jeg kunne hjælpe.
Det begyndte skidt hos Bechtel, fordi de prøvede at få det gjort hurtigt.
Larry viste sin holdning til arbejdet: "Gør det rigtigt første gang."
Milepælen, der startede balladen, var reaktorkranen.
Den blev altoverskyggende.
KRAN I REAKTORBYGNING ENHED TO
Ulykken forårsagede kernenedsmeltning.
Der var smeltede brændselsstave og brokker i bunden af reaktoren.
Vi skulle løfte reaktorhovedet med kranen for at få alt det ud derfra.
Men ulykken,
kombineret med udluftning af det radioaktive vand og damp,
havde udsat kranen for stråling.
Vi måtte udskifte kablet og sætte alle nye bremser på.
Alt skulle være pænt for at sikre, at kranen styres sikkert.
Jeg gennemgik al modifikationsdokumentation,
der ville være lavet om kranen. Der var ingen.
IKKE EVALUERET
Den lokale chef for Bechtel ville ikke bruge pengene på det.
Det skulle gå hurtigere.
Parks opdagede, at Bechtel havde lavet midlertidige reparationer.
De erstattede ikke de dele, der var der før ulykken.
Jeg tænkte: "Det er en alvorlig situation.
Det er ikke tid til at fjolle rundt, skyde genveje eller sjuske."
Lige bagefter kom Ed Gischel,
chef for maskinteknisk afdeling, der arbejdede for mig, og sagde:
"Kranen bør ikke løfte noget, før de har belastningstestet den."
Da de begge to opsøgte mig, besluttede jeg: "Jeg er enig med jer.
Vi løfter ikke hovedet, og jeg skriver ikke under."
Jeg gik skridtet videre og ringede til vicedirektøren for GPU.
Han blev meget vred på mig,
fordi jeg sagde til ham, at han enten vidste, hvad der foregik,
men at han ikke holdt øje med det,
eller at han ikke anede, hvad der foregik. I begge tilfælde var det et problem.
Ed Gischel, Larry King og jeg vidste,
at alle disse ændringer var blevet foretaget,
men vi kunne ikke sige hvor mange.
Hvor kom materialet fra? Hvem foretog verifikationen?
Ingenting.
Bechtels ledelse sagde:
"Nej. Det skal gøres. Bare gør det. Gør det nu."
Organisationer rådner fra toppen og ned. De rådner ikke nedefra.
Hvis ledelsen ikke fastlægger de kontrolparametre,
som alle forventes at følge på et atomkraftværk,
er det meget risikabelt.
I en reaktor er de potentielle konsekvenser…
…forbandet farlige.
Man kan komme ind i en situation, man ikke kan komme ud af.
INDE I REAKTORENHED 2
Der er stadig over 500 kilo meget radioaktivt atombrændstof
i reaktoren på Three Mile Island.
Hvis noget gik galt med reaktorkranen,
når vi var ved at fjerne hovedet…
Det vakte bekymring, at hvis hovedet blev tabt,
kunne det forårsage et brud i reaktorbeholderen,
hvor vi kunne nærme os et Kina-syndrom.
Brændstoffet kunne blive forstyrret til det punkt, hvor det blev superkritisk,
på hvilket tidspunkt det ville have udslynget masser af radioaktivt metal,
eller det ville være brændt gennem bunden af reaktoren.
Hvis det gik i stykker, kunne vi ikke holde kernen tildækket.
Vi ville ikke få adgang til reaktorbygningen i vores levetid,
for strålingsniveauerne ved flugt ville være frygtelige.
Man ville skulle evakuere det østlige Pennsylvania,
måske helt ned til Washington.
På det tidspunkt
boede der to millioner mennesker inden for en radius af 80 kilometer fra øen.
Hvis Bechtel havde brugt reaktorkranen,
som de havde i sinde i marts 1983,
ville de mennesker ikke have en chance.
Vi kunne dræbe dem. Punktum.
MARTS 1983 - TO UGER FØR KRANLØFTET
Klokken 4 den 28. marts 1979
begyndte ulykken i reaktor to
på Pennsylvanias Three Mile Island-atomkraftværk.
Senere sagde føderale efterforskere,
at reaktoren var 30-60 minutter fra en nedsmeltning.
Den første fase af oprydningen tog næsten tre år, men den sværeste,
den mest usikre del af den radioaktive oprydning, er ikke begyndt:
Selve reaktoren.
Lokalsamfundet fokuserer på to spørgsmål.
Den ene er at håndtere konsekvenserne af oprydningen.
Den anden er Enhed 1-reaktoren, der ikke var involveret i ulykken,
men som blev lukket under påfyldning.
Folk blev bange for, om anlægget blev sat i drift igen.
Enhed 1 har været sat ud af drift siden ulykken for tre år siden.
Ejerne, General Public Utilities,
har anmodet Atomkommissionen om tilladelse til at genstarte den.
På dette tidspunkt
nyder GPU, Bechtel og Met-Ed meget lav anseelse i samfundet.
En lokal folkeafstemning viste med overvældende flertal,
at folk i området er imod genåbningen af kraftværket.
Det var det fremherskende synspunkt:
"Vi vil ikke have, anlægget genstartes." Og oppositionen gik sammen.
Nej, vi forsvinder ikke!
Da jeg fandt ud af, at de ville genstarte Enhed 1,
meldte min ven Paula og jeg os til en gruppe:
PANE, "People Against Nuclear Energy." (Folk mod atomkraft).
Mine herrer, vi lever i de daglige konsekvenser af ulykken.
Daglige udluftninger, opbevaring af højradioaktivt affald på søen
og GPU's komplette inkompetence.
Jeg tog ud til øen hver søndag.
Jeg stod ved porten med et skilt for ikke at se Enhed 1 blive sat i drift igen.
Ingen genstart!
Da vi var blevet aktive i lokalsamfundet,
så jeg biler fra staten, der kom og noterede nummerplader
for de folk, der deltog i møderne.
NEJ TIL ATOMKRAFT
Jeg sagde naivt til Paula: "Hvorfor er de her?"
Jeg sagde: "Du er paranoid. Vi er ubetydelige."
Så naive.
Det skræmte mig.
Jeg ringede til Eric Epstein på hovedkvarteret i Middletown.
"Eric, hører du det?"
"Ja, Joyce, vores telefoner bliver aflyttet."
Hovedformålet her er stadig at tjene penge.
De her firmaer gjorde alt for
at sikre, at Three Mile Island Enhed 1 ville blive sat i drift igen.
Mine børn skulle ikke udsættes for mere.
Det vigtigste var, at anlægget ikke blev genåbnet.
Det har været drivkraften for os begge.
Jeg ville være i stand til…
…at se mine børn i øjnene og fortælle dem, at jeg havde gjort mit bedste,
at jeg virkelig havde forsøgt at sikre, at de var i sikkerhed.
Det var det, der betød mest for mig.
Er det muligt, at det ender som et mausoleum til flere milliarder?
Folk i området er meget skeptiske over for det her anlæg.
Bevisbyrden ligger hos dem…
Det er en utrolig tung bevisbyrde,
og den ligger hos dem, der vil sætte anlægget i drift igen.
Tidligere troede jeg, at de folk, der viftede med armene
og sagde: "Nej til atomkraft"…
Jeg troede ikke, de vidste, hvor sikker anlægget var.
Men mine oplevelser på Three Mile Island fik mig til at ændre mening.
Da jeg boede i Middletown, syntes jeg,
at folk der var blandt de venligste, jeg nogensinde har mødt.
Jeg blev mødte Betty Quackenbush. Vi begyndte at komme sammen.
Hendes datter tog bussen den morgen, hvor ulykken fandt sted,
under en kilometer fra Enhed 2-reaktoren.
Der, det er mig.
Min mor mødte Rick Parks, da jeg var ti, næsten elleve.
Billeder af Rick og min mor.
Jeg kunne lide ham med det samme.
Han talte med en særlig næselyd, som jeg godt kunne lide.
Jeg sagde til ham: "Du taler dialekt."
Du godeste. Det er så længe siden.
Han kom ind i vores liv
og skabte den familieenhed, jeg altid har ønsket mig.
Nikki var det tætteste på en datter, jeg nogensinde får.
Jeg prøvede at være så god en far for hende, som jeg kunne.
Jeg vidste, at Rick arbejdede på Three Mile Island.
Jeg begyndte at tænke meget over,
at jeg altid har lidt af mareridt.
Nikki fortalte mig meget om sin frygt omkring Three Mile Island.
På et tidspunkt sagde hun, at hun ikke længere var så bekymret,
fordi hun vidste, jeg ville passe på dem.
Det mindede mig om at være ansvarlig.
Man skulle vise offentligheden, at de blev beskyttede.
På det tidspunkt gik Bechtel videre med planerne for kranen.
Ed Gischel, Larry King og jeg
bad dem gennemgå alt med fokus på sikkerhed.
Men Bechtel ville ikke lytte, så Larry sagde:
"Sig det til NRC."
Det gjorde jeg så.
Parks følte, at de ikke fulgte procedurerne godt nok,
at der kunne ske en eksplosion, at det var ikke sikkert,
at der vil ske ulykker, når de bruger kranen.
Jeg undersøgte det, men jeg var ikke enig med ham.
Hvis argumentet ikke berettiger til handling, er jeg færdig med det.
Chefen for NRC på stedet, Barrett Lake, lod dem slippe af sted med det:
"Vi gør det sammen med Bechtel,
og Atomkommissionen kan rende mig med deres fjollede regler."
Uanset hvad han sagde, var jeg tydeligvis… ikke enig.
Han kunne ikke lide det.
Han sagde: "På grund af procedurerne ved dette og hint…"
Jeg ville ikke deltage i det store drama om,
hvis procedurer der var de bedste.
Vi vil meget gerne høre deres mening, men vi analyserede, hvad han havde at sige.
Jeg var overbevist om, at kranen var sikker nok.
Er der slet ingen risiko? Det er der altid.
Var det en acceptabel risiko at komme videre og tanke? Ja.
Derfor godkendte jeg det.
Jeg bad ham om diskretion,
men Lake Barrett afslørede min identitet til Bechtel…
…med vilje.
Nej, det gjorde jeg ikke. Det er et lille sted.
Folk vidste jo, at han havde et problem med det.
Ville det være en hemmelighed, at han nok kom for at tale med mig? Sikkert ikke.
Okay?
NRC - ATOMKOMMISSIONEN
Hvis chefen for Atomkommissionen
leger klappe kage med forsyningsselskabet og lader dem gå grassat,
hvordan kan man så stole på dem?
Man skulle have et kamera i begge mundvige
for at finde ud af, hvilken af dem de lyver ud af.
At lade NRC overvåge atomkraftværker er som at lade ræven vogte hønsehuset.
De regulerer ikke branchen.
De er hånd i hånd med Bechtel.
FORSIGTIG - FORURENET OMRÅDE
Bechtel opsøgte mig om brugen af kranen og sagde:
"Hvad er du bekymret for? NRC siger, det er okay.
"Du burde skrive under."
Men jeg nægtede at skrive under.
Så jeg stoppede faktisk udviklingen, jeg afholdt dem fra at få deres penge.
De fyrede ham.
Sådan håndterer de uenighed.
Gischel blev også intimideret.
Efter han identificerede problemet med kranen,
ville de af med ham.
De beordrede, at Ed Gischel skulle have lavet en psykologisk evaluering
Han måtte ikke komme tilbage på jobbet, før han
"bestod den psykologiske evaluering."
For mig lyder det
som de stalinistiske taktikker, jeg læste om, da jeg studerede historie.
Jeg vidste, mine dage var talte.
Jeg stod op næste morgen for at køre på arbejde.
Bilen ville ikke starte.
Jeg kigger på batterikablerne, og ganske rigtigt,
det ene kabel sidder bare lidt løst.
Jeg henter min lille værktøjskasse under passagersædet
og hvad finder jeg?
En pose marihuana.
Julemanden findes selvfølgelig,
men han efterlod aldrig pot i mit hus eller i min bil ved juletid,
og det var heller ikke jul.
Jeg tog potten med ind i huset og skyllede den ud.
Og ganske rigtigt.
Da jeg kører over på øen den dag, bliver jeg vinket ind til siden.
Jeg var aldrig blevet ransaget før.
Aldrig.
De lagde en fælde for mig, så jeg blev fyret,
uden appelret.
Samme dag
blev jeg frataget alle beføjelser vedrørende reaktorkranen
af Bechtels ledelse.
Jeg havde ikke længere noget, jeg kunne stoppe dem med.
Det var mig, der udgjorde faren, fordi jeg havde skrevet til NRC,
at det var et sikkerhedsaspekt, der ikke var gennemgået.
Da jeg forlod arbejdet den dag, var jeg bange.
Da jeg kom ind, kastede Betty et blik på mig og sagde:
"Hvad er der galt?"
Jeg sagde: "Jeg tror, jeg har brug for en advokat.
Jeg tror, jeg har problemer på arbejdet."
17. MARTS 1983 - FEM DAGE FØR KRANLØFTET
Jeg arbejdede sent, og telefonen ringede.
Jeg svarede: "Government Accountability Project."
Stemmen i telefonen sagde: "Jeg siger ikke, hvem jeg er."
Han sagde, at han havde store problemer på et atomkraftværk.
Han ville ikke fortælle mig hvilket.
Han havde brug for hjælp.
Government Accountability Project eller GAP var på det tidspunkt
den førende organisation, der repræsenterer atom-whistleblowere.
Jeg overbeviste ham om, at hvis der var problemer af så stor betydning,
var jeg villig til at mødes med ham samme aften.
Han fortalte mig navnet på en bar. Han ville sidde i baren,
iført en mørkerød læderjakke og med et rør med ingeniørtegninger i hånden.
Jeg præsenterede mig selv, og så sad jeg der et stykke tid.
Han sagde ikke noget.
Jeg tænkte: "Okay. Det går ikke godt."
Billie var min første kontakt hos Government Accountability Project.
Jeg var tilbageholdende over for hende, for så vidt jeg vidste,
kunne det være verdens største anti-atomorganisation,
og her kommer jeg med en bidende kritik af atomindustrien.
Han var utrolig nervøs. Da han var færdig med sin øl, sagde han:
"Godt, lad os få en snak." Og så satte vi os i en bås.
Jeg opdagede snart, at hun også var whistleblower.
Min chef truede med, at jeg ville miste forældremyndigheden over mine børn,
hvis jeg afslørede, hvad han gjorde.
Og det skete. Jeg mistede forældremyndigheden i et år.
Jeg tænkte: "Den kvinde fortjener respekt.
Hun er beundringsværdig."
Og jeg tog chancen.
Rick tog chancen og begyndte at forklare mig,
hvad der skulle være blevet inspiceret
for at sikre, at kranen havde overlevet alle de år
i et meget radioaktivt miljø og stadig ville virke.
Dokumenterne indeholdt ikke kun beviser på, at det var et potentielt problem,
men også beviser på, at hans ledelse kendte til det
og var fast besluttet på at fortsætte.
Det er den slags dokument, man læser og siger:
"Nogen kommer i fængsel for det her."
Jeg forklarede: "Tiden er knap.
Forkludrer vi det…
…får vi ikke en chance til."
NRC-kommissionsmedlemmerne skulle stemme i den kommende uge om,
hvorvidt oprydningen skulle fortsætte.
Vi havde fem dage.
Jeg prøvede at overbevise ham om,
at han skulle gøre mere end bare at tale med mig.
Det er ikke noget lykkeligt liv, når man gør opmærksom på sig selv,
og man fremstiller deres handlinger i et negativt lys.
Folk har en tendens til at komme efter en med ondt i sinde.
De var berettiget bange, da de skulle beslutte,
hvorvidt de skulle fortsætte.
Mindst halvdelen af de arbejdere fra atomkraftindustrien,
jeg har repræsenteret i årenes løb,
har på et tidligt tidspunkt sagt,
"Jeg vil ikke være den næste Karen Silkwood."
HVIL I FRED
Karen Silkwood var en 28-årig fagforeningsaktivist i november 1974.
Hun arbejdede som laboratorietekniker her på Kerr-McGees Cimarron-anlæg.
Karen Silkwood havde arbejdet på et atomkraftværk i Oklahoma
og rapporterede om manglende sikkerhed for arbejdstagerne.
Silkwood døde i en bilulykke på denne vej,
på vej for at møde en journalist fra New York Times.
Hun var bekymret for strålingsniveauet.
Da hun var på vej for at mødes med journalisten
for at bevise sine beskyldninger, døde hun i en bilulykke.
En soloulykke.
Karen Silkwood havde plutonium i kroppen, da hun døde.
Der var spor efter strålesyge i hendes blod.
Hendes tilhængere siger, at bilen blev presset væk fra vejen,
og at dokumenterne forsvandt.
Det får en til at undre sig.
Uanset om hun blev myrdet eller ej, gav hendes død næring til et problem,
der stadig er kontroversielt her i landet:
Sikkerheden på atomkraftværker.
Der var mange mennesker, der blev truet
og intimideret af forskellige forsyningsselskaber i hele landet.
Det kan koste en livet.
Retstvisten i Karen Silkwood-sagen foregik stadig,
og det var stadig en højprofileret diskussion.
Skyggen fra Karen Silkwoods død skabte en frygtkultur.
18. MARTS 1983 - FIRE DAGE FØR KRANLØFTET
Mødet med Billie var sløret.
Men hun forsikrede mig nok til, at jeg var villig til
at tale med Tom Devine, den juridiske chef for Gap.
I Government Accountability Project arbejdede vi
på omkring 8.000 sager, der støttede whistleblowers.
Rick var usædvanlig, fordi risikoen var langt større.
Sagen var mere presserende end noget andet, jeg har arbejdet på.
Bechtel havde planlagt at løfte hovedet, fem dage efter jeg mødte Rick.
Hvis kranen tabte reaktorhovedet på de forkerte steder,
ville det udløse en nedsmeltning,
der kunne udslette Philadelphia, New York og Washington…
Amerikas østkyst ville måske blive ubeboelig på ubestemt tid.
Vi er på randen af en apokalypse.
Vi arbejdede på erklæringen uafbrudt hele weekenden.
Uafbrudt.
Vi færdiggjorde erklæringen, der skulle præsenteres for NRC.
Men Rick vidste ikke, hvad der efterfølgende ville ske.
Tom siger:
"Jeg synes, du bør overveje at offentliggøre informationen."
Dødsklokken ville have ringet for atomindustrien.
Det var virkelig ironisk.
Rick havde en rodfæstet tro på atomkraft.
Det var hans loyalitet over for teknologien, der drev ham.
Afsløringen ville betyde, at han blev sat på atomindustriens sorte liste.
Sådan reagerer organisationer på whistleblowers.
De er en trussel, og de skal udslettes.
Bechtel og General Public Utilities
ved ikke tilbage for noget for at gøre ham tavs.
Jeg har spekuleret på, hvorfor jeg gjorde det?
"Er det min karriere værd? Er det værd at gå til medierne?"
Jeg var meget bekymret. Foruroliget.
Da jeg prøvede at forklare Betty, hvad der foregik på arbejdet,
og at jeg tænkte på at kontakte medierne,
blev det en anspændt og svær diskussion, fordi hun var bange.
Hun ville have mig til at sige op og bare gå min vej.
Jeg kunne ikke få hende til at forstå
den potentielle vigtighed af, hvad der kunne ske.
Man kunne mærke spændingerne,
men de gav aldrig udtryk for, præcis hvad der foregik.
Vi følte os altid trygge. Vi var den familie, vi alle ønskede.
Og da…
Da tingene begyndte at ændre sig, så ændrede familien og forholdet sig også.
Jeg elskede hende. Jeg ville ikke miste hende.
Og jeg elskede børnene.
Jeg hentede mine sønner,
kom hjem, og da vi gik hen til min lejlighed,
så jeg, at min dør stod lidt åben.
Den var ulåst. Den var åben.
Der vidste jeg, at nogen havde været i min lejlighed.
Derfor lod jeg mine drenge vente nedenunder hos min nabo.
Jeg ville gå ind på mit værelse, for der var mine våben.
Jeg gik ned ad gangen, hvor badeværelserne var,
mine sønners soveværelse og mit soveværelse.
Jeg sparkede bare dørene op for at se, hvad der var derinde.
På det tidspunkt vidste jeg, at lejligheden var tom.
Der var ingen derinde.
Det så ikke ud, som om der var taget noget.
Tv'et var der, stereoanlægget var der.
Men de havde været i skabet, hvor jeg opbevarede mine papirer.
Det var tydeligt,
at det eneste, de var interesseret i, var dokumentation.
Hvis jeg havde efterladt den dokumentation,
som jeg tog med til Tom Devine i Washington,
kunne jeg ikke have bevist noget.
Jeg talte med damen nedenunder.
Hun bekræftede, at hun hørte nogen i min lejlighed
natten før, mens jeg var væk, og mine drenge ikke var hjemme.
Jeg frygtede for min families liv ud over al sund fornuft
efter indbruddet i min lejlighed.
Jeg opfattede det som en besked:
"Dine sønner er sårbare, og vi rammer dig igennem dem."
Sådan tog jeg det. Og det gjorde mig til fjende for livet.
For man truer ikke mine sønner.
Så er man gået for langt.
Jeg vil slå ihjel for dem…
…uden tøven.
Jeg vidste, de var ude efter hævn, og de ville ikke stoppe.
Jeg var fast besluttet om, at de ikke skulle slippe af sted med det.
Jeg vidste ikke, hvad jeg ellers kunne gøre.
Jeg ville fortælle verden, hvad jeg mente, de skulle vide,
før de gjorde det,
så jeg gik til medierne.
Tekster af: Karen Dyrholm