A NETFLIX DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
1983. MÁRCIUS NÉGY ÉVVEL A BALESET UTÁN
Párszor ijedtem már meg életemben.
De akkor majdnem minden eddiginél jobban.
Sarokba szorulsz.
Nincs menekvés, elveszted a fejed.
Szóval, ezért döntöttem úgy, ahogy.
Mindazok után, ami történt Three Mile Islanden,
meg voltam róla győződve, hogy az erőmű
okozhat újabb balesetet,
ami nemcsak az atomipart tenné tönkre,
hanem embereket is.
Milliók élete forgott kockán.
Kelet-Texasban élek.
Missouri államban nőttem fel a vietnámi háború időszakában.
Mint minden srác akkoriban, én is tudtam, hogy nem úszom meg a sorozást.
És bizony, egyik este, a feleségem az asztalnál ült,
és láttam rajta, hogy zokogott,
és átadta a behívómat.
Másnap reggel első dolgom volt, hogy elmenjek
a haditengerészeti irodába,
de csak egy haditengerészeti atomenergia programban volt helyük.
Ez egy hatéves szolgálat volt.
Szóval, belevágtam.
A következő félévük egy nukleáris objektum prototípusán lesz.
Első benyomásom az atomiskolában, egy tábla volt:
„Aki itt belép, azt egy 50 000 dolláros képzés várja.”
Egy osztálytársam felmászott egyik éjszaka, és odaírta:
„És egyesével dugjátok föl az érméket a seggetekbe!” Érti?
Tanítottak ott mindent, a reaktorok kémiáját,
metallurgiát, reaktorfizikát, a szivattyúk elméletét,
villamosságtant, mindenfélét.
És én voltam a diploma nélküli kevesek egyike.
Szóval, fel kellett kötni a gatyát.
Mindkét fiam a szolgálat alatt született.
És nem engedtek hazamenni.
De a hajón a biztonság
közös felelősség.
Ott ismertem fel egy olyan vonzalmat, amiről nem is tudtam, hogy létezik,
mert az atomenergia szerelem volt nekem.
VIGYÁZAT! SUGÁRTERÜLET
De soha senki nem tette még nekem
olyan magasra a lécet,
mint a tengernagy.
Ez a Nautilus, a haditengerészet első atom-tengeralattjárójának a reaktora.
Rickover tengernagyot az atomhajók atyjának tartják.
Reaktort tett egy tengeralattjáróba, aminek köszönhetően
igazi tengeralattjáró lett, sosem kell a felszínre jönnie.
Vakon bíznék abban az emberben,
mert az atom-tengeralattjárók világát biztonságossá tette.
Ez pont olyan biztonságos,
mint az atomhivatal létesítményei.
És a tengernagy egy páratlan útravalót adott nekem:
„Légy felelős!” Ez volt az ő filozófiája.
Minden döntésednek felelősnek kellett lennie.
1980. A BALESET UTÁN EGY ÉVVEL
A pennsylvaniai Three Mile Island-i atomerőmű baleset
sokkolta a nemzetet,
mert az atomenergiában látták
a külföldi kőolajtól való függés megoldását.
És most, a TMI nyomán
a közmű vállalatok lemondtak 51 új atomerőmű építéséről.
Az atomenergia ellenzői, akik leállítanák az összes erőművet,
nincsenek tisztában a jövő igényeivel.
De az atom szószólói, akik úgy tesznek, mintha semmi se változott volna
Three Mile Island óta, egyszerűen nincsenek tisztában a realitással.
TÚLÉLTÜK A TMI-T
A baleset tényleg kavicsot dobott
az állóvízbe az atomreaktorokból származó
energia elfogadását illetően.
Most kell elkezdenünk azt a hosszú, és fáradságos munkát,
ami kiértékeli ennek az eseménynek
a hosszútávú következményeit.
De hiszek az atomenergia ígéretében.
És így, amikor szerencsére részt vehettem
a Three Mile Island utáni takarításban,
megragadtam az alkalmat, mert az egész atomipar
jövőjének biztonságosabbá tételére koncentrálhattam.
Mindent előkészítettem,
megtettem a szükséges intézkedéseket.
Pár héttel azelőtt, hogy készültem
a munkát felvenni Three Mile Islandon…
meghalt a nejem egy balesetben.
Autóbalesete volt egy bárból hazafelé,
és nem élte túl.
Nem akarok erről beszélni.
Szóval ez volt.
1980. júniusában megérkeztem a két fiammal,
és elkezdtem dolgozni.
A Three Mile Island-i baleset rendbetétele
új iparágat hozott létre,
jelenleg ezernél is több ember dolgozik a helyszínen a kormány megbízásából.
Engem alapvetően azzal küldtek 1980-ban
Three Mile Islandre, hogy a testület helyszíni irodáját vezessem,
és garantáljam a közegészséget, és közbiztonságot.
A radioaktivitás nagyon magas,
százszorosa a halálos dózisnak,
komoly leszerelési munka van kilátásban.
A leszerelés egyáltalán nem egy rövid munka.
Olyan helyzetben voltunk, amilyennel még nem találkoztunk.
Még senkinek nem volt dolga belső leolvadással,
ennyi kárral és sugárzással.
Ezért az első pár hónap a stabilizálásról szól.
Aztán a következő évben szétszedhető a mag,
és a fűtőelemek speciális tartályokban elvihetők a helyszínről.
A „történelmi leszerelés”-re keresztelt munka
költsége a baleset különösen érzékeny,
és veszélyes természete miatt olyan magas.
A becsült költség egymilliárd dollár.
A reaktor felépítése 700 millió dollár volt,
és kevesebb, mint 90 napig működött.
Szóval belevágunk ebbe.
Honnan lesz erre pénz,
és honnan lesz rá technológia?
Úgyhogy az üzem tulajdonosa kiszervezte a munkát a Bechtelnek.
A Bechtel olyan, mintha az 51. állam lenne, az atomállam.
Ők a nukleáris leszerelés mindenesei.
A Bechtel az első naptól kezdve benne van az atomiparban.
Ők voltak a világ legnagyobb magántulajdonú építőipari vállalkozása.
Nagyon jó politikai kapcsolatokkal.
Én, Ronald Reagan, esküszöm…
Hogy hűséggel végzem…
Amikor Reagan találkozott, azokkal a potentátokkal,
akik rávették hogy 1980-ban induljon az elnökválasztáson,
Steve Bechtel volt az egyik, aki ott volt.
Szerződések vannak?
Olyanok, mint Caspar Weinberger és George Shultz,
ott vannak a cégvezetésben, és a hatalomban is.
A feladat nagyobb volt, mint maga az üzem.
Az atomipar túléléséről volt szó.
Tehát a Bechtel lett
a leszerelés fővállalkozója.
És tudtuk, hogy biztonságosan kell csinálnunk.
De ugyanakkor éreztük a sürgetést is.
Elfogadott, hogy minél hosszabb a leszerelés,
annál esélyesebb, hogy az üzemmel más baj is legyen.
A balesetből való kilábalásra a vezetőség mérföldköveket
jelöltünk ki.
Közel három méter, nagyon radioaktív víz volt az alagsorban.
El kellett távolítanunk.
Aztán összeszedni a szennyezett anyagokat, végül a lényeget,
a leolvadt fűtőelemeket a reaktortartály belsejéből.
Ez volt a cél.
De mindenekelőtt ki kellett szellőztetni a tartályt.
Állítólag egy hónapig tart,
hogy a radioaktív kriptongázt kiengedjék a levegőbe
a pennsylvaniai Three Mile Island-i sérült atomreaktor belsejéből.
A hitelesség kérdése sokszor felmerült
a tavalyi baleset óta.
Az emberek féltek.
Mindannyian ki voltunk már téve, gyerekek, család,
mindenki, és Isten tudja, mennyire.
És ráadásul még ki is szellőztetik.
Az emberek tömören kifejezték az érzéseiket.
Aki a kripton kiengedése mellett van, az tapsoljon!
Most, aki a kripton kiengedése ellen van…
Korábban nem voltam kételkedő,
de most mindent megkérdőjeleztem.
Az energiavállalat alelnöke szerint,
a lakosságnak nincs miért aggódnia.
Ez nem jelenti azt, hogy nem lesznek további eszköz problémáink,
de nincs ok aggodalomra.
Ez feldühített, mert számomra ez egy manipuláció volt.
Ez a való világ. Ebben élünk.
És válaszokat akarunk kapni, hogy mit tehetünk,
mi a választásunk, és hogy fognak megvédeni minket.
Joyce Corradi megvette ezt a dupla tankos furgont, ha menekülni kell.
Ő az egyike azoknak, akik nem viselnek el több szorongást.
Nehéz itt úgy élni úgy, hogy amikor visít a sziréna, azt reméled,
hogy egy barátod háza ég,
és nem a szigeten van gond.
Így nehéz élni.
A biztosítékok ellenére az üzem közelében lakók elmennek.
Evakuáltunk, elmentünk míg ők szellőztettek.
Nem ér ennyit.
A családom túl fontos.
Sokkal inkább otthon lennék ma, de…
A Metropolitan Edison és a Nukleáris Szabályozó Testület
eloszlatja-e valaha a lakosok félelmeit?
Elmentünk Lake Barretthez, aki testületi vezető volt a szigeten.
Azt mondtam neki: „Nézzen a szemembe,
és azt akarom, hogy emlékezzen a reaktorra
vonatkozó minden döntésére!”
„Vannak olyanok, mint én, akik érintve vannak,
és számolnia kell velünk.”
Nos, a közösség nagyon aggódott minden nukleáris dolog miatt.
Bizalmatlanság támadt.
Az emberek mondanak ezt-azt: „Félrevezetnek…”
„Nincs időm a drámára, oké?”
És az érzelem… Tisztelem az emberek érzelmeit.
Tisztelem Joyce-t, és azokat az embereket.
De annyira elszomorít,
hogy a hatásvadász híradások továbbra is traumatizálják őket.
A testület azért van itt,
hogy elmagyarázza a kriptongáz kiengedésének tervét.
Tartsátok meg a kriptonotokat!
Ezek hisztérikus, értelmetlen érvek.
A baleset bekövetkeztével
az egész nukleáris ipar jövője kétségessé vált.
Szóval politikai és iparági részről
volt egy nyomás, hogy minél gyorsabb legyen a leszerelés.
A Three Mile Islanden azt tapasztaltam,
igen, minden kiskaput kihasználnak, amit csak lehet.
A BECHTEL ELNÖKE
A Bechtelről azt mondták,
hogy olyan „csináld meg, bármi áron” típusú cég.
Kezdésnek, a kiszellőztetés érdekében, a Bechtel emberei elhatározták,
hogy építenének egy hatalmas szűrő láncolatot,
és az összes radioaktív gázt abba szivattyúzzák bele.
Nos, közben ragasztószalagot tettek rá.
A ragasztószalag sok mindenre jó. Kérdezd meg bármelyik vidéki suttyót!
Mindent megcsinál szigszalaggal, meg kötöző dróttal.
De a radioaktivitást ezzel nem állítod meg.
Kis mennyiségű radioaktív gáz
áramlott ki egy szűrőn, fel a kéménybe és a levegőbe.
A szellőztető 8.04-kor leállt. Riasztás volt a kéménymonitoron.
A kripton gáz kiengedése a tartályépületből
csak a kezdete a leszerelésnek.
Azt követően terveznünk kellett egy védőpajzsot,
hogy megvédjük a reaktortérben dolgozókat
a sugárterheléstől.
És a Bechtel önkénteseket keresett a benti munkára, azt a látszatot keltve,
hogy valami nagy dolgot tesznek az emberiség javára.
Nem voltam hajlandó belépni a reaktorépületbe,
mert nem tudhatod, mibe sétálsz bele.
Az emberek legfeljebb percekig
lehettek a reaktor épületében.
Ez hónapokig tartott,
és még hozzá sem fogtunk
a balesetből származó rendkívül radioaktív hulladék eltávolításához.
Az emberek aggódnak a sérült atomerőmű leszerelésének tempója miatt.
Egyesek nem hiszik, hogy az üzemben dolgozók tudják, mit csinálnak.
A közműcég szerint a leszerelés 1983-ban fejeződik be.
A testület szerint legalább 1984-ig elhúzódik.
De abban egyetértenek, hogy a leszerelés költségei az egekben vannak.
Néhány dolog nem halad úgy, ahogy szeretnénk,
de azt hiszem, végül minden működni fog.
Elkötelezett vagyok annak garantálásában
hogy megvan a lehetőségünk erre.
A leszerelés többe került, és lassabban haladt.
Ezért az üzem tulajdonosa összerakott egy szakaszos ütemtervet.
Nem adnak további pénzt a Bechtelnek,
amíg az egyes szakaszok nem teljesülnek.
És így minél közelebb volt egy szakasz vége,
annál nagyobb volt a nyomás rajtunk a Bechtel részéről az ütemterv tartására.
Dollármilliók forogtak kockán.
És ekkor vették fel Larry Kinget.
Az ügyvezető alelnök elégedetlen volt a dolgok menetével.
Úgy döntöttek, felvesznek, hátha tudok segíteni.
Nem indultam jól a Bechtelnél,
mert azt akarták, hogy gyorsan legyen meg a munka.
Larry megmutatta nekem, hogy képzeli elvégezni munkát:
„Elsőre csináld jól!”
A szakasz, ahol a bajok kezdődtek, a reaktor épület körpályás daruja volt.
Ez vált a legfontosabb központi kérdéssé.
A baleset leolvadást okozott a magban.
A reaktor aljában olvadt fűtőelem rudak és törmelékek voltak.
És azon voltunk, hogy kiemeljük a daruval a reaktortartály zárófedelét,
hogy ezeket eltávolítsuk.
De a baleset,
plusz az összes radioaktív víz és gőz kiengedése,
a darut sugárzásnak tette ki.
Vadonatúj kábelek kellettek,
és vadonatúj fékek.
Mindennek pöpecnek
kellett lennie, hogy a daru biztonságos legyen.
Ezért elmentem átnézni az összes módosítási dokumentációt,
ami meg kellett volna, hogy legyen a daruról.
De nem volt egy sem.
A Bechtel helyi vezetője nem akart pénzt költeni.
Gyorsabban akarta megoldani.
Mint Parks megtudta, a Bechtel sufnituningolt néhány alkatrészt.
Nem a baleset előtti alkatrészeket tették be.
Azt gondoltam: „Ez súlyos helyzet.
Ez nem a bohóckodás, a kiskapuk meg ilyenek ideje.”
És rögtön utána Ed Gischel,
aki a műszaki igazgatóm volt, azt mondta:
„Nem kellene engednünk terhelési teszt nélkül használni a darut.”
Amikor mindketten ezzel jöttek, úgy döntöttem: „Egyetértek veletek.”
„Nem emeljük fel a reaktorfejet, ezt nem írom alá.”
Ezért eggyel feljebb mentem, és felhívtam a tulajdonos cég alelnökét.
És emlékszem, nagyon dühös volt rám,
mert azt mondtam neki, hogy vagy tudja, mi folyik itt,
és nem törődik vele,
vagy nem tudja, mi történik.
És mindkét eset problémás.
Én, Ed Gischel és Larry King
tudtuk, hogy elvégezték ezeket a módosításokat,
de nem tudtuk a mértékét.
Honnan jött az anyag? Ki hagyta jóvá?
Semmit.
A Bechtel vezetősége…
"Nem. Meg kell oldanunk. Csak csináld! Csináld meg most! "
Fejétől bűzlik a hal, nem a farkától.
Ha a menedzsment nem köt ki ellenőrző paramétereket,
hogy mindenki ahhoz tartsa magát,
akkor az oroszlán bajszát húzogatja.
És egy reaktor esetében a lehetséges következmények…
iszonyú veszélyesek.
Belesétálsz egy helyzetbe, amiből nem tudsz kijönni.
A Three Mile Island-i reaktor belsejében
még mindig több ezer tonnányi
erősen radioaktív nukleáris fűtőanyag van.
Aggasztó volt, hogy ha valami meghibásodna a körpályás darun,
amikor a fej leemelése történik,
és leesne a fej,
azzal olyan törést okozhatnánk a reaktortartályban,
hogy közel álljunk a Kína-szindrómához.
Úgy megzavarhattuk volna a fűtőanyagot, hogy szuperkritikus állapotot váltunk ki,
aminek során radioaktív fémek tömegét bocsátotta volna ki,
vagy átégett volna a reaktor alján.
És ha összetörne, nem tudnánk a magot beborítva tartani.
Soha nem tudnánk már bejutni a reaktor épületébe,
mert a kiszökő sugárzási szint horribilis lenne.
Evakuálni kellene Kelet-Pennsylvaniát,
valószínűleg mindent Washington irányába.
Abban az időben
kétmillióan éltek Three Mile Island 80 km-es körzetében.
Ha a Bechtel 1983. márciusában úgy használta volna
a körpályás darut, ahogy szerette volna,
azoknak az embereknek esélyük sem lenne.
Meg volt a lehetőség rá, hogy megöljük őket. Ennyi.
1983. MÁRCIUS KÉT HÉTTEL A DARU HASZNÁLATA ELŐTT
1979. március 28-án, hajnali 04.00 órakor
baleset kezdődött a pennsylvaniai
Three Mile Island atomerőmű kettes blokkjában.
A szövetségi nyomozók elmondták,
hogy a reaktor 30-60 percre volt a leolvadáshoz.
Csaknem három évig tartott a leszerelés
első fázisa, de a legnehezebb,
a legbizonytalanabb rész még el sem kezdődött,
ami maga a reaktor.
A közösség két kérdésre koncentrál.
Az egyik, hogy elkezdünk foglalkozni a leszerelés felmerülő hatásaival,
a másik az egyes blokk, a balesetben nem érintett reaktor,
ami az újratöltése miatt leállt.
Az emberek megijedtek, hogy az atomerőmű újraindulhat.
Az egyes blokk le van állítva a három évvel ezelőtti baleset óta.
A tulajdonos, a General Public Utility,
kérvényezte a nukleáris testületnél az egyes blokk újraindítását.
És akkortájt
a GPU, a Bechtel és a Met-Ed lakossági megítélése nagyon negatív.
Egy helyi népszavazás azt mutatta, hogy az emberek
több mint kétharmad ellenzi az atomerőmű újraindítását.
Az volt az uralkodó közhangulat:
„Nem akarjuk, hogy újrainduljon.” És az ellenzék összeforrt.
Nem, nem, nem hagyjuk!
Amikor megtudtam, hogy újra akarják indítani az egyes blokkot,
csatlakoztam egy csoporthoz Paula barátnőmmel,
„Az emberek az atomenergia ellen” nevűhöz.
Uraim, mi szenvedjük el ennek a balesetnek a mindennapi utóhatását.
A napi légszennyezés, a veszélyes hulladék tárolása a szigeten,
és a GPU teljes alkalmatlansága.
Minden vasárnap elmentem a szigetre.
Kijártam a kapuhoz egy táblával, hogy akadályozzam a blokk újraindítását.
Nincs újraindítás!
Miután aktívak lettünk a közösségben,
láttam, hogy kormányzati autók jönnek, és felírják
a találkozókon megjelenők rendszámát.
NEM KÉRÜNK ATOMOT!
Naivan azt kérdeztem Paulától: „Miért vannak ezek itt?”
Tudja, azt mondtam:
„Nézd, te paranoiás vagy. Kis halak vagyunk mi ehhez."
Naiv voltam.
Ez nagyon megijesztett.
Ezért felhívtam Eric Epsteint a middletowni bázisukon.
Azt mondtam: „Eric, hallod ezt?”
Azzal jött: „Joyce, a telefonjainkat lehallgatják.”
A fő mozgatórugó még mindig a pénz.
Ezek a cégek bármeddig elmentek,
hogy az egyes blokk újraindulhasson.
Nem akartam, hogy a gyerekeim ki legyenek téve bárminek,
csak azt akartam, hogy ne induljon be újra az erőmű.
Ez volt a hajtóerő mindkettőnk számára.
Nagyon szerettem volna tudni…
a gyerekeim szemébe nézni, és elmondani nekik, hogy mindent megtettem,
hogy mindent megpróbáltam a biztonságukért.
Ez volt a legfontosabb számomra.
Lehetséges, hogy egy milliárd-dolláros mauzóleum lesz ott?
A környék lakói jogosan szkeptikusak a létesítménnyel kapcsolatban.
És a bizonyítás terhe azokon van…
egy rendkívüli bizonyítási teher,
azokon van, akik újraindítanák ezt a létesítményt.
Korábban azt hittem, hogy az öklüket rázó,
és „nem kell atom” szlogent
skandáló emberek tanulatlanok, hogy megértsék, az atomerőmű biztonságos.
De a Three Mile Island--i tapasztalataim elkezdték megváltoztatni a véleményem.
Mikor Middletownban éltem,
az ott megismert emberek számomra a legkedvesebbek közé tartoztak.
Bemutattak Betty Quackenbushnak, és randizni kezdtem vele.
A lánya a baleset reggelén a kettes reaktor 900 m-es körzetében
a buszra várt.
Ott, az vagyok én.
Anyám tíz, majdnem tizenegy éves koromban ismerkedett meg Rick Parks-szal.
Képek Rickről és anyámról.
Rögtön megkedveltem.
Volt egy akcentusa, amit szerettem, kicsit orrhangon beszélt.
Mondtam neki: „Orrhangon beszélsz.”
Jesszusom! Olyan rég volt!
Bejött az életünkbe,
és megteremtette a családot, amire mindig is vágytam.
Nikki olyan volt, mintha a saját lányom lenne.
Igyekeztem minél jobb apja lenni.
Tudtam, hogy Rick a Three Mile Islanden dolgozik.
És az egyik dolog, ami kezdett visszatérni,
az újra felbukkanó rémálmok.
Nikki sokat mesélt a Three Mile Islanddel kapcsolatos félelmeiről.
Egyszer azt mondta nekem, hogy már nem aggódik annyira,
mert tudja, hogy vigyázni fogok rájuk.
Az eszembe véste: „Légy felelős!”
Makulátlan védelmet kellett mutatni az embereknek.
És akkor akarta bevetni a Bechtel a körpályás darut.
Én, Ed Gischel és Larry King
arra kértük őket, hogy nézzenek át mindent az általános biztonság érdekében.
De a Bechtel hallani sem akarta.
Szóval Larry azt mondta: „Nos…
mondd el a testületnek!”
És el is mondtam.
Parks úgy érezte, nem követik rendesen az előírásokat,
hogy ebből baj lesz, ez így nem biztonságos,
baj lesz, ha használják azt a darut.
Azt hiszem, megnéztem, de nem értettem egyet vele.
És ha az érvelés nem indokol cselekvést, én lezárom.
A testület helyi vezetője, Lake Barrett rájuk hagyta az egészet azzal, hogy:
„A Bechtel szerkezetével fogjuk csinálni
és a Nukleáris Szabályozó Testület
feldughatja magának a hülye szabályaikat.
Bármit is mondott nekem, én nyilván… nem értettem egyet.
Lehet, nem tetszett neki.
Azt mondta: „Mert az ilyen meg olyan, módszer…”
És én nem mentem bele a drámába, és szappanoperába
hogy kinek a módszere a legjobb módszer.
Nyilván meghallgattuk őket.
Kielemeztük, amit mondott.
Elégedett voltam a daru biztonságával.
Zéró kockázat? Soha nem az.
Oké? Elfogadható volt ez a kockázat a folytatáshoz és mentesítéshez? Igen.
Ezért fogadtam el.
Titoktartást kértem tőle.
De Lake Barrett besározott a Bechtelnél…
szándékosan.
Nem, dehogy. Ez egy kis hely, igaz?
Az emberek tudják, hogy gondja volt ezzel.
Titokban lehetett volna tartani, hogy meglátogat? Nem valószínű.
Oké?
NUKLEÁRIS SZABÁLYOZÓ TESTÜLET
Ha a testület feje csak szórakozik
az üzemmel, és hagyja, hogy elszabaduljon,
hogy bízhatsz a testületben?
Száz kamerával kellett volna figyelni őket,
hogy megtudjuk, mikor hazudnak és mikor nem.
Az atomerőművek felügyeletét a testületre bízni olyan, mint kecskére a káposztát.
Ők nem felügyelik az iparágat.
Kéz a kézben járnak a rohadt Bechtellel.
VIGYÁZAT SZENNYEZETT TERÜLET
Aztán jött a Bechtel hozzám a körpályás daru miatt, és azt mondta:
"Miért aggódik? A testület szerint minden oké."
„Engedélyezned kell.”
Nem voltam hajlandó rá.
Szóval én tényleg…
leállítottam a folyamatot, akadályoztam, hogy pénzhez jussanak.
Kirúgták.
Ők így kezelik az ellenvéleményt.
Gischel felé is volt megfélemlítés.
Miután feltárta a problémát a körpályás daruval kapcsolatban,
meg akartak szabadulni tőle.
Ed Gischelt pszichológiai vizsgálatra kötelezték,
és nem engedték vissza a helyszínre,
míg „átmegy a pszichológiai teszten”.
Nekem ez
a történelemkönyvekből megismert sztálini módszernek hangzik.
Tudtam, hogy nekem is ketyeg az óra.
Másnap reggel felkeltem, indultam dolgozni.
Nem indult be a furgonom.
Ránéztem az akkumulátor kábeleire,
a negatív kábel egy kicsit laza volt.
És megyek az utasülés alatti kis szerszámosládámért,
és mit találok?
Egy zacskó marihuána.
Biztos van Mikulás,
de soha nem hozott füvet a házamba vagy az autómba karácsony előtt,
és nem is volt karácsony.
Bevittem a füvet a házba és lehúztam a vécén.
És aztán, láss csodát,
ahogy hajtok be a szigetre, leintenek a kapuban.
Sosem kutattak még át.
Soha.
Egy rendkívüli felmondással való
kirúgást készítettek elő.
Ugyanezen a napon
a körpályás darura vonatkozó minden hatáskörömet megvonta
a Bechtel vezetősége.
Szóval már nem volt semmi a kezemben, amivel megállíthattam volna őket.
Én voltam a veszély,
mert írásba adtam a testület felé,
hogy ez egy kezeletlen biztonsági kérdés.
És amikor leléptem a munkából aznap, féltem.
És mikor beléptem, Betty rám nézett és azt kérdezte:
„Mi a baj?”
Azt mondtam neki: „Egy ügyvédre van szükségem.”
„Azt hiszem, bajban vagyok a cégnél.”
1983. MÁRCIUS 17. ÖT NAPPAL A DARUMŰVELET ELŐTT
Későig dolgoztam, és jött egy hívás.
Beleszóltam: „Helló, Kormány Elszámoltatási Iroda”.
A telefon másik végén azt mondta egy hang:
„Nem mondom el, ki vagyok.”
Azt mondta, jelentős problémái vannak egy atomerőműben.
Nem mondta el a létesítmény nevét.
De segítségre szorult.
Abban az időben a Kormány Elszámoltatási Iroda
a nukleáris bejelentőket képviselő vezető szervezet volt,
és meggyőztem őt, ha olyan súlyos a probléma,
hajlandó vagyok aznap éjjel találkozni vele.
Megnevezett egy bárt, és azt mondta, a pultnál fog ülni,
és vörös bőrdzseki lesz rajta,
és rajztartó henger lesz a kezében.
Bemutatkoztam, aztán csak ültem ott egy ideig,
ő nem szólt semmit.
Azt gondoltam: „Oké.”
Ez nem megy túl jól.
Billie volt az első kapcsolatom a Kormány Elszámoltatási Irodához.
És tudom, hogy bizalmatlan voltam vele,
mert, ahogy tudom,
ti lehettek a világ legnagyobb atomellenes szervezete,
és adok nektek valamit,
ami jól odavág az atomiparnak.
Hihetetlenül ideges volt.
De megitta a sörét, és azt mondta:
„Jól van, beszéljünk!” És elmentünk egy boxba.
Nem tartott sokáig, hogy rájöjjek, hogy ő is egy bejelentő.
A saját ügyemben a főnököm azzal fenyegetett, hogy elvesztem a gyerekeim
felügyeleti jogát, ha elárulom, mit tett.
És így is lett. Egy évre elvesztettem a gyermekeim felügyeletét.
Arra gondoltam: „Ennek a nőnek tisztelet jár.”
„Csodálat illeti.”
És kockáztattam.
Rick kiterítette a tervrajzokat, és elkezdte nekem magyarázni,
hogy mit kellett volna megvizsgálni,
hogy biztos legyen, a körpályás daru megúszta a radioaktív környezetben
töltött éveket, és még mindig működőképes.
A dokumentumok nem csak azt bizonyították, hogy ez egy valós probléma,
hanem azt is, hogy a vezetői tudtak róla,
de ennek ellenére továbbléptek.
Ez olyan dokumentum, amire ránézésre
azt mondod: „Ezért börtön jár.”
Azt magyaráztam: „Kifutunk az időből.”
„Ha ezt elcsesszük…
nem lesz második esélyünk.”
Az ütemezés szerint a testület biztosai a következő héten szavaztak arról,
hogy engedélyezik-e a leszerelés folytatását.
Öt napunk volt.
Ezért megpróbáltam meggyőzni,
többet kell tennie annál, hogy csak velem beszél.
Nem valami vidám dolog, mikor kiállsz az emberek elé,
és nagyon negatív fényben tünteted fel, amit tesznek.
Ilyenkor hajlamosak utánad eredni, egy pici megbántottsággal a szívükben.
Jogosan féltünk a döntéshozatali folyamatuktól,
hogy folytassák-e vagy sem.
Mondhatom, hogy az atomenergia iparból általam az elmúlt
években képviselt dolgozók legalább a fele
a leleplezés elején azt mondta:
„Nem akarok a következő Karen Silkwood lenni.”
NYUGODJ BÉKÉBEN
Karen Silkwood egy 28 éves szakszervezeti aktivista volt 1974. novemberében,
itt dolgozott laboránsként a Kerr-McGee Cimarron nukleáris létesítményében.
Karen Silkwood egy nukleáris üzemben dolgozott Oklahomában,
és a dolgozók biztonságát veszélyeztető problémákat tárt fel.
Silkwood egy autóbalesetben halt meg ezen az úton,
útban a New York Times egyik riporteréhez.
Aggódott a túlzott sugárzás miatt.
És amikor úton volt ehhez az újságíróhoz,
hogy átadja a bizonyítékokat az állításairól,
meghalt egy autóbalesetben.
Amiben csak egy autó volt.
A néhai Karen Silkwoodot plutóniummal fertőződve találták meg.
Sugármérgezés nyomait mutatták ki a vérében.
Támogatói szerint a kocsi az út mellett volt,
és az iratok eltűntek.
Persze, hogy ez kíváncsivá tesz.
Függetlenül attól, hogy megölték-e vagy sem, a halála
tovább tüzeli a vitát az országban arról,
hogy az atomerőművek biztonságosak-e.
Rengeteg embert ért fenyegetés, megfélemlítés
különböző közműcégek részéről az egész országban.
Az életedbe kerülhet.
A Karen Silkwood-ügy pere még folyamatban volt,
és még mindig nagy horderejű vita volt.
Szóval, Karen Silkwood halálának szelleme megteremtette a félelem kultúráját.
1983. MÁRCIUS 18. NÉGY NAPPAL A DARUMŰVELET ELŐTT
A Billie-vel való találkozó zavaros volt.
De felbátorított annyira, hogy hajlandó voltam elmenni és beszélni
Tom Devine-nal, a GAP jogi igazgatójával.
A Kormány Elszámoltatási Irodában kb. 8000
bejelentőket támogató ügyön dolgoztunk.
De Rick esete kivételes volt, mert itt sokkal nagyobb volt a tét.
Sokkal sürgősebbnek éreztem,
mint bármi mást, amin valaha dolgoztam.
A Rickkel való találkozást követő ötödik napra ütemezte a Bechtel a kiemelést.
Ha a körpályás daru leejti a reaktortartály fejét,
az kiválthat egy leolvadást,
kiütve Philadelphiát, New Yorkot és Washington DC-t…
Az Egyesült Államok keleti partja határozatlan időre lakhatatlan lehet.
Egy apokalipszis küszöbén állunk.
Elkezdtük írni az esküvel megerősítendő nyilatkozatot, egész hétvégén csináltuk.
Folyamatosan.
Befejeztük a Nukleáris Szabályozó Testületnek szánt nyilatkozatot.
De Rick számára nem volt világos, mi fog történni.
Azt mondta Tom:
„Nos, szerintem ki kellene állnod ezzel a nyilvánosság elé.”
Ez az atomipar halála lett volna.
Ez volt a sors iróniája.
Rick mélyen hitt az atomenergiában.
Mármint a technológia iránti hűsége vitte előre.
A leleplezés feketelistára tenné az atomiparban.
A szervezetek így reagálnak a bejelentőkre.
Fenyegetést jelentenek, és el kell őket tiporni.
A Bechtel és a General Public Utility
mindent megtenne, hogy elhallgattassa.
Azon tűnődtem: „Miért tenném ezt?”
„Ér ennyit a karrierem?”
„Érdemes nyilvánosságra hozni?”
Nagyon nyugtalan voltam, aggódtam.
És amikor megpróbáltam elmagyarázni Bettynek, mi folyt a munkahelyemen,
és hogy a nyilvánosságon gondolkozom,
nagyon feszült és nehéz beszélgetés volt,
mert félt.
Azt akarta, hogy csak hagyjam abba, és felejtsem el.
De nem tudtam megértetni vele
az esetlegesen előforduló történések jelentőségét.
Lehetett érezni egy kis feszültséget,
de nem igazán mondták el, hogy pontosan mi történik.
Mindig biztonságban éreztük magunkat,
és megvolt az a családi egység, amit mindig is akartunk.
És amikor…
amikor a dolgok kezdtek megváltozni, megváltozott a család, és a kapcsolat is.
Szerettem. Nem akartam őt elveszíteni.
És nagyon szerettem a gyerekeket.
Felvettem a fiaimat, hazajöttünk,
és ahogy sétáltunk a lakásomhoz, észrevettem,
hogy kissé nyitva van az ajtó.
Nem volt bezárva. Nyitva volt.
Akkor már tudtam, hogy valaki járt a lakásomban.
Ezért a fiaimat lent hagytam a szomszédommal.
Azért akartam a szobámba menni, mert: „ott vannak a fegyvereim.”
Végigmentem a folyosón, ahol a fürdőszobák voltak,
aztán a fiaimé, és az én hálószobám.
Lábbal nyitottam ki az ajtókat, hogy lássam, mi van bent.
Addigra már tudtam, hogy üres a lakás.
Nincs ott bent senki.
Nem tűnt úgy, mintha bármit elvittek volna.
A tévé ott volt, a hifi ott volt.
De áttúrták a szekrényt, ahol az irataimat tartottam.
Egészen nyilvánvaló volt,
hogy csak a dokumentumok miatt jöttek.
Ha otthagytam volna a dokumentációt,
amit elvittem Tom Devine-nek Washingtonba,
nem tudtam volna semmit bizonyítani.
Beszéltem a lenti hölggyel.
Elmondta, hogy az elutazásom előtti este
hallott valakit a lakásomban, amíg nem voltunk otthon.
Nagyon megijedtem a családom miatt,
miután betörtek a lakásomba.
Ezt egy üzenetnek vettem:
„A fiaid sebezhetők, és rajtuk keresztül jutunk el hozzád.”
Pontosan így értettem.
És ez egy életre ellenséggé tett.
Mert nem fenyegethetik a fiaimat.
Ezzel túl messzire mentek.
Gyilkolni fogok értük…
és nem habozok.
Tudtam, hogy bosszúszomjasak, és nem fognak leállni.
Ott határoztam el, nem engedem, hogy megússzák.
Nem tudtam, mi mást tehettem volna.
Elmondom a világnak, amit szerintem meg kell tudnia,
mielőtt megteszik,
és nyilvánosságra hoztam.
A feliratot fordította: Tölgyesi Zsuzsa