EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
MARS 1983 FIRE ÅR ETTER ULYKKEN
Jeg har vært ganske redd noen ganger i livet.
Den perioden var ganske nær det verste.
Du blir presset inn i et hjørne.
Du har ikke noe annet valg enn å kjempe imot.
Det var derfor jeg gjorde det jeg gjorde.
Etter alt som skjedde på Three Mile Island,
var jeg overbevist om at kraftverket kunne
forårsake en ulykke til
som ikke bare ville ødelegge atomindustrien, men kunne ødelegge folk.
Millioner av liv sto på spill.
Jeg bor i Øst-Texas.
Jeg vokste opp i delstaten Missouri under Vietnam-tiden.
Jeg visste at jeg ikke kom til å overleve militæret om jeg ble innkalt.
En kveld satt kona mi ved bordet,
og jeg så at hun hadde grått.
Hun gav meg innkallingen.
Tidlig neste morgen dro jeg
til den lokale marinerekruttereren,
men det eneste de hadde, var et atomprogram i marinen.
Kontrakten var for seks år.
Så jeg tok den.
De neste seks månedene deres blir på et atomprototypeanlegg.
Atomskolen hadde et skilt der det sto:
"Menn som går gjennom her får en utdannelse verdt 50 000 dollar."
En av klassekameratene mine klatret opp dit en kveld og skrev:
"Trykket opp i rumpa di en cent av gangen."
Du gikk gjennom alt fra all kjemien,
reaktorenes metallurgiske aspekter, reaktorfysikk, pumpeteori,
elektrisk teori, alt det der.
Jeg var en av de få uten høyere utdannelse.
Så ja, jeg måtte jobbe hardt.
Begge sønnene mine ble født mens jeg var i marinen.
Jeg fikk ikke dra hjem for å se dem.
Men alle på skipet har et ansvar når det kommer til sikkerhet.
I marinen oppdaget jeg definitivt en kjærlighet jeg ikke hadde visst om,
for atomkraft var det for meg.
FORSIKTIG RADIOAKTIVT OMRÅDE
Men ingen hadde noensinne
forventet like mye fra meg
som admiralen.
Dette er reaktoren til marinens første atomdrevne ubåt, Nautilus.
Admiral Rickover regnes som faren til atom-marinen.
Han skapte en reaktor i en ubåt som gjorde at en ubåt
aldri trengte å gå til overflaten.
Jeg hadde angrepet Helvete med ei bøtte sand om han ledet meg,
for han gjorde atomubåtverdenen trygg.
Nå er dette like trygt
som kraftverkene i Atomenergikommisjonen.
Admiralen ga meg en yrkeskodeks uten like.
"Vær ansvarlig." Det var hans filosofi.
Alle avgjørelser måtte være ansvarlige.
1980 ETT ÅR ETTER ULYKKEN
Ulykken på Three Mile Island kjernekraftverk
sjokkerte nasjonen,
som har håpet at atomkraft
kunne løse vår avhengighet av utenlandsk olje.
Nå, i kjølvannet av TMI,
har strømselskaper avlyst planer om å bygge 51 nye kjernekraftverk.
Atommotstandere som vil stenge alle landets reaktorer,
forstår ikke behovet vårt for fremtiden.
Men de som ville late som om ingenting hadde forandret seg
etter Three Mile Island, lever ikke i virkeligheten.
VI OVERLEVDE TMI
Ulykken skapte problemer
for allmennhetens aksept
av strøm produsert av atomreaktorer.
Vi må begynne den lange og kanskje vanskeligste oppgaven
med å vurdere de langsiktige følgene
av denne hendelsen.
Men jeg tror på kjernekraftens løfte.
Og da jeg fikk en gyllen mulighet
til å delta i oppryddingen på Three Mile Island,
tok jeg med glede muligheten, for jeg kunne fokusere
på å gjøre fremtiden til atomindustrien trygg.
Jeg gjorde alt klart,
ordnet at jeg måtte gjøre.
Noen uker før jeg skulle
begynne med arbeidet på Three Mile Island…
…ble kona mi drept i en ulykke.
Det var en bilulykke på vei hjem fra en bar,
og hun overlevde ikke.
Jeg vil ikke snakke om det.
Så det var det.
I juni 1980 ankom jeg Three Mile Island og begynte å jobbe,
jeg og de to sønnene mine.
Oppryddingen av rotet etter ulykken på Three Mile Island
har skapt en ny bransje
med mer enn tusen statsansatte nå på stedet.
I 1980 ble jeg sendt for å være
direktør for Atomsikkerhetsnemnda kontor på Three Mile Island,
og være ansvarlig for helse og sikkerhet under oppryddingen.
Strålenivået er så høyt,
hundre ganger den dødelige dosen i dette området,
at vi har en enorm opprydningsjobb i vente.
Opprydding er ikke en liten jobb.
Vi var i en helt ny situasjon.
Ingen hadde hatt en innvendig smeltet kjerne,
alle skadene og radioaktiviteten.
De første par månedene er stabiliseringsperioden.
Det neste året må du demontere kjernen
for å plasser brenselet i spesielle beholdere og sende det vekk.
Kostnaden for det som kalles "en historisk opprydding"
er så høy på grunn av den ekstremt følsomme
og potensielt farlige typen ulykke.
Den anslåtte prisen for alt er én milliard dollar.
Three Mile Island kostet 700 millioner dollar å bygge,
og var i drift i mindre enn 90 dager.
Vi ble kastet inn i dette.
Hvor kommer pengene fra,
og hvor skal teknologien komme fra?
De som eier kraftverket, leide inn Bechtel til å gjøre jobben.
Bechtel er som den 51. staten, atomstaten.
De gjør alt innen kjernefysisk opprydning.
Bechtel hadde vært involvert i atomindustrien siden første dag.
De var det største privateide byggefirmaet i verden.
Veldig gode politiske forbindelser.
Jeg, Ronald Reagan, sverger…
At jeg trofast skal utføre…
Da Ronald Reagan hadde et møte med makthaverne
for å få ham til å stille til valget i 1980,
var Steve Bechtel en av de som var der.
Hvilke kontrakter har vi?
Du har folk som Caspar Weinberger og George Shultz
i styret deres, og det er et maktspill.
Oppryddingen var større enn Three Mile Island.
Det handlet om atomindustriens overlevelse.
Bechtel hadde blitt
den største entreprenøren for oppryddingen.
Og vi visste at vi måtte gjøre det trygt.
Men det hastet også å gjøre det.
Jo lenger oppryddingen fortsetter,
jo større er sjansen for at noe annet kan gå galt.
Ledelsen hadde avtalt store milepæler for å komme seg etter ulykken.
Vi hadde ni meter svært radioaktivt vann i kjelleren.
Vi måtte få det ut.
Så måtte vi samle kontaminerte materialer,
spesielt den smeltede brenselskjernen inne i selve reaktorkaret.
Det var målet.
Men først og fremst måtte du ventilere bygningen.
Det skal ta så mye som en måned
å tvinge radioaktiv kryptongass ut i luften
inne fra den ødelagte atomreaktoren på Three Mile Island i Pennsylvania.
Spørsmålet om troverdighet har dukket opp mange ganger
siden ulykken i fjor.
Folk var livredde.
Vi har alle allerede blitt utsatt,
Gud vet hvor mye vi har blitt utsatt for.
Nå vil de ventilere i tillegg.
Folks følelser ble raskt oppsummert.
Alle som er for å slippe ut krypton, klapp nå.
De som er mot å slippe ut krypton…
Jeg pleide aldri å stille spørsmål før,
og nå stiller jeg spørsmål ved alt.
Ifølge visepresidenten i kraftselskapet,
er det ingenting å bekymre seg for.
Det betyr ikke at vi ikke får flere utstyrsproblemer,
men det er ingen grunn til bekymring.
Det gjorde meg rasende, for meg var det bare et sirkus.
Dette er livet vårt. Det er ekte.
Vi vil vite hvilke valg vi har,
hva vi kan gjøre og hvordan dere skal beskytte oss.
Joyce Corradi kjøpte denne bilen med doble bensintanker for å rømme fort.
Hun er en av de som ikke orker å være redd lenger.
Det er vanskelig å bo her når du vet at når en sirene går av,
håper du det er fordi det brenner hos en venn,
i stedet for et problem på øya. Det er vanskelig å leve slik.
Til tross for forsikringer, reiste de som bor nær kraftverket.
Vi evakuerte, vi dro mens de ventilerte.
Det er ikke verdt det.
Familien min er for viktig.
Jeg vil heller være hjemme i dag, men…
Kan Met-Ed og Atomsikkerhetsnemnda
noensinne jage bort frykten til innbyggerne?
Vi dro for å møte Lake Barrett, leder for Atomsikkerhetsnemnda på øya.
Jeg sa til ham: "Se meg i øynene
og husk at med
hver eneste avgjørelse du tar om atomkraft,
involverer du mennesker som meg,
og du må ta oss med i betraktning."
Samfunnet var veldig bekymret for alt med atomkraft.
Det var mye mistillit.
Folk sier: "De villeder…"
Jeg har ikke tid til drama i livet mitt.
Og følelser. Jeg respekterer folks følelser.
Jeg respekterer Joyce og de menneskene.
Men det gjør meg trist
at de blir mer traumatisert av skremselshistorier i nyhetene.
Atomsikkerhetsnemnda holdt møtet for å forklare
Met-Eds plan om å ventilere kryptongass fra byggingen.
Behold kryptonet deres!
De er hysteriske, meningsløse argumenter.
Etter ulykken,
ble fremtiden til hele atomindustrien usikker.
Det ble en drivkraft på den politiske siden
og på den industrielle siden for å fremskynde opprydningen.
Mine erfaringer på Three Mile Island var
at ja, de tok enhver mulig snarvei.
STEVE BECHTEL, JR. FORMANN HOS BECHTEL
Bechtel hadde rykte på seg
for at de fikk ting unnagjort samme hva som måtte til.
For å kunne ventilere, bestemte Bechtels ansatte
at de skulle bygge et stort filter,
og at de radioaktive gassene skulle pumpes ut derfra.
Vel, de brukte gaffateip i denne prosessen.
Gaffateip kan brukes til mye. Spør enhver redneck.
De kan gjøre hva som helst med gaffateip og ståltråd.
Men det stopper ikke radioaktivitet.
En liten mengde radioaktiv gass
drev gjennom et filter, opp i tårnet, ut i luften.
Ventileringen ble stoppet kl. 08.04. Det ble utløst en alarm i tårnet.
Ventileringen av kryptongass fra reaktorbygningen
er bare begynnelsen på opprydningen.
Etter alt det, måtte vi lage et skjold
for å beskytte de som jobbet i reaktordelen
mot stråling.
Bechtel ba folk melde seg frivillig til å gå inn, fikk det til å se ut som
om du virkelig gjorde noe for menneskeheten.
Jeg nektet å gå inn i en reaktorbygning,
for du vet aldri hva du møter der.
Folk var begrenset til minutter
inne i reaktorbygningen.
Dette tok flere måneder,
og vi hadde ikke begynt å bearbeide
de svært radioaktive stoffene fra ulykken.
Folk er bekymret for hvor sakte det går å rydde opp på kraftverket.
Noen tror ikke at de som jobber på kraftverket vet hva de gjør.
Selskapet sier at opprydningen skal være ferdig i 1983.
Atomsikkerhetsnemnda sier at det vil ta mye lenger.
Men de to sidene er enige om at opprydningskostnadene stiger.
Noe av det har ikke gått så fort som ønsket,
og jeg tror den vil være tilbake i drift etter hvert.
Jeg er personlig opptatt av å sørge for
at vi har muligheten til å åpne den igjen.
Opprydningen er over budsjettet og forsinket.
Så eieren av anlegget, GPU, etablerte en rekke milepæler.
Bechtel fikk ikke mer betalt
før hver milepæl var oppnådd.
Jo nærmere vi var en milepæl,
jo mer presset Bechtel oss for å holde oss til planen.
Millioner av dollar sto på spill.
Det var omtrent da Larry King ble ansatt.
Visedirektøren var misfornøyd med fremgangen.
De ansatte meg fordi de mente jeg kunne hjelpe til.
Jeg hadde en dårlig start med Bechtel,
fordi de prøvde å få det gjort fort.
Larry viste meg at holdningen hans om å gjøre jobben var:
"Gjør det riktig første gang."
Milepælen som startet problemet, var reaktorbyggkranen.
Den ble det eneste viktige å være oppmerksom på.
Ulykken forårsaket nedsmelting til kjernen.
Det var smeltede brenselsstaver og skrap i bunnen av reaktoren.
Vi skulle løfte reaktorhodet med kranen
for å få alle de greiene ut.
Men ulykken,
sammen med ventileringen. av det radioaktive vannet og dampen,
hadde utsatt kranen for stråling.
Vi måtte erstatte alt med en ny kabel,
helt nye bremser.
Alt måtte være perfekt
for å være sikker på at kranen var trygg.
Jeg dro for å se over modifikasjonsdokumentasjonen
som skulle ha blitt fylt ut om kranen.
Det var ingenting.
Sjefen for Bechtel på stedet ville ikke bruke pengene.
Han ville gjøre det raskere.
Som Parks fant ut, hadde Bechtel improvisert noen deler.
De satte ikke på plass delene som var der før ulykken.
Jeg tenkte: "Dette er en alvorlig situasjon.
Det passer ikke å tulle, ta snarveier eller noe slikt."
Like etter det, kom Ed Gischel,
ingeniørdirektøren som jobbet for meg, og sa:
"Vi burde ikke la den kranen løfte uten å teste den først."
Så da begge kom til meg, bestemte jeg at jeg var enig.
"Vi løfter ikke hodet, og jeg skriver ikke under."
Så jeg gikk til neste nivå og ringte GPUs visepresident.
Jeg husker at han ble veldig sint på meg,
fordi jeg sa til dem at enten visste han hva som skjedde
uten å bry seg om det, eller så visste han ikke hva som skjedde.
I begge tilfeller var det et problem.
Jeg, Ed Gischel og Larry King
visste at alle disse modifikasjonene hadde blitt utført,
men vi visste ikke hvor mange.
Hvor kom materialet fra? Hvem verifiserte det?
Ingenting.
Bechtel-ledelsen, de…
"Nei. Vi må få det gjort. Bare gjør det. Gjør det nå."
Organisasjoner råtner ovenfra. De råtner ikke nedenfra og opp.
Hvis ledelsen ikke etablerer kontrollparametrene
alle forventes å følge i et kjernekraftverk,
risikerer du mye.
De potensielle konsekvensene med en reaktor…
…er utrolig farlige.
Du kan havne i en situasjon du ikke slipper ut av.
Det er fortsatt over 450 kilo
svært radioaktivt atombrensel
inne i reaktoren på Three Mile Island.
Hvis noe sviktet på kranen i reaktorbygningen
mens vi holdt på med å fjerne hodet,
var det bekymring for at om hodet falt,
kunne det skape et stort nok brudd i reaktorkaret
til at vi kunne nærme oss et Kinasyndrom.
Vi kunne forstyrre brenselet, noe som kunne gjøre det superkritisk,
og det hadde slynget ut radioaktivt stoff,
eller hadde brent gjennom bunnen av reaktoren.
Hvis den sprakk, kunne vi ikke holde kjernen dekket.
Vi ville aldri mer hatt tilgang til reaktorbygningen i våre livstider,
for strålingsnivået hadde vært grusomt.
Vi måtte ha evakuert østre Pennsylvania,
muligens helt ned til Washington DC.
På den tiden
bodde to millioner mennesker innenfor en 80 kilometers radius fra TMI.
Hvis Bechtel hadde brukt kranen i reaktorbygget
slik de ville gjøre det i mars i 1983,
hadde de folkene ikke hatt en sjanse.
Vi kunne ha drept dem. Punktum.
MARS 1983 TO UKER FØR KRANLØFTET
Klokken 04.00, den 28. mars i 1979,
begynte ulykken i reaktor nummer to
i Pennsylvanias kjernekraftverk på Three Mile Island.
Senere sa føderale etterforskere
at reaktoren var 30 til 60 minutter unna nedsmelting.
Det tok nesten tre år å fullføre
den første delen av oppryddingen, men den vanskeligste,
mest usikre delen av opprydningen har ikke begynt:
selve reaktoren.
Samfunnet fokuserer på to saker.
En er at vi begynner å håndtere konsekvensene av opprydningen på TMI,
og også Enhet 1, reaktoren som ikke var involvert i ulykken,
ble stengt under påfyllingen av brensel.
Folk var redde for at kraftverket skulle åpnes igjen.
Enhet 1 har vært stengt helt siden ulykken for tre år siden.
Eierne, General Public Utilities,
har bedt om tillatelse til å starte Enhet 1 igjen.
På dette punktet,
har GPU, Bechtel og Met-Ed svært lav anseelse i samfunnet.
En lokal folkeavstemning viste at folk flest i området
er mot gjenåpningen av kraftverket.
Det var den rådende allmenne meningen:
"Vi vil ikke at kraftverket skal gjenåpnes." Opposisjonen samlet seg.
Nei, vi drar ikke!
Da jeg fant ut at de ville starte Enhet 1 på nytt,
ble jeg og min venn Paula med i en gruppe
kalt PANE, "Folk mot atomenergi."
Mine herrer, vi lever i de daglige konsekvensene av denne ulykken.
Daglig ventilering av radioaktivt avfall på den øya,
og den komplette inkompetansen til GPU.
Jeg dro til øya hver søndag.
Jeg var ved porten med et skilt for å hindre at Enhet 1 ble satt i drift.
Ingen gjenåpning!
Etter at vi hadde blitt aktive i samfunnet,
så jeg biler fra myndighetene som kom og skrev ned registreringsnumre
til de som var på disse møtene.
NEI TIL ATOMKRAFT
Jeg sa naivt til Paula: "Hvorfor er de her?"
Jeg sa:
"Du er paranoid. Vi er bare småfisk."
Så naiv.
Det skremte meg.
Jeg ringte Eric Epstein i Middletown.
Jeg sa :"Eric, hører du det?"
"Ja, telefonene våre blir avlyttet."
Hovedmotivet her er fortsatt å tjene penger.
Disse selskapene gjorde alt de kunne,
hva som helst, for å sørge for at TMI Enhet 1 kunne gjenåpnes.
Jeg ville ikke at ungene mine skulle utsettes for noe mer.
Jeg ville ikke at kraftverket skulle gjenåpnes.
Det har vært drivkraften for oss begge.
Jeg ville virkelig kunne…
…se barna mine i øynene og si at jeg hadde gjort mitt beste,
at jeg hadde prøvd å holde dem trygge.
Det var det viktigste for meg.
Er det mulig at dere får et mausoleum til en milliard dollar?
Innbyggerne i dette området er veldig skeptiske til dette anlegget.
Og bevisbyrden ligger hos de…
…en svært tung bevisbyrde,
ligger hos de som vil starte anlegget igjen.
Tidligere trodde jeg at folk som viftet med armene
og sa "nei til atomkraft",
jeg trodde de manglet kunnskap om hvor trygt kraftverket var.
Men det jeg opplevde på Three Mile Island, gjorde at jeg ombestemte meg.
Da jeg bodde i Middletown,
syntes jeg folkene der var blant de hyggeligste jeg har møtt.
Jeg ble introdusert for Betty Quackenbrush og begynte å date henne.
Datteren hennes tok bussen den morgenen ulykken skjedde,
under 1000 meter unna reaktoren.
Der, det er meg.
Mamma møtte Rick Parks da jeg var ti, nesten elleve.
Bilder av Rick og moren min.
Jeg likte ham med en gang.
Han hadde en syngende aksent jeg likte. Det var det jeg sa: "Du synger."
Jøss. Det er så lenge siden.
Han kom inn i livene våre
og lagde den familien jeg alltid har ønsket meg.
Nikki var det nærmeste jeg fikk en datter.
Jeg prøvde å være en best mulig far for henne.
Jeg visste at Rick jobbet på Three Mile Island.
Noe jeg begynte å gå tilbake til,
er at jeg alltid hadde de samme marerittene.
Nikki fortalte meg mye om frykten for Three Mile Island.
En gang sa hun at hun var mindre redd, for hun visste at jeg ville ta meg av dem.
Det minnet meg på at jeg måtte være ansvarlig.
Du måtte vise allmennheten ufeilbarlig beskyttelse.
På den tiden fortsatte Bechtel med kranen.
Jeg, Ed Gischel og Larry King
ba dem om å gjennomgå alt med tanke på sikkerheten.
Men Bechtel ville ikke høre noe.
Så Larry sa: "Vel…
…si det til Sikkerhetsnemnda."
Så jeg gjorde det.
Parks mente at de ikke fulgte prosedyrene,
at noe kunne eksplodere og det ikke var trygt.
Det vil skje noe når de bruker kranen.
Jeg så på den, og var ikke enig.
Hvis argumentet ikke krever handling, er jeg ferdig.
Lake Barrett, Atomsikkerhetsnemndas representant, lot dem slippe unna og sa:
"Vi skal gjøre dette med Bechtel,
og Atomsikkerhetsnemnda
kan drite og dra med de teite reglene sine."
Jeg gjorde selvsagt ikke som han sa.
Han likte det kanskje ikke. Han sa: "På grunn av prosedyrene til…"
Jeg tok ikke del i dramaet og såpeoperaene
om hvem sine prosedyrer var best.
Vi vil at de skal si sitt.
Men vi analyserte hva han hadde å si.
Jeg mente at kranen var trygg nok.
Er det null risiko? Aldri null.
Var det en akseptabel risiko å fjerne brenselet? Ja.
Derfor godkjente jeg det.
Jeg ba ham om taushetsplikt.
Men Lake Barrett fortalte Bechtel identiteten min…
…med vilje.
Nei, det gjorde jeg ikke. Det er et lite sted.
Folk visste at han ikke likte det.
Er det hemmelig at han kom for å treffe meg? Sikkert ikke.
Greit?
ATOMSIKKERHETSNEMNDA
Hvis sjefen i Atomsikkerhetsnemnda
bare surrer med strømselskapet og lar dem gjøre som de vil,
hvordan kan man stole på dem?
Du hadde trengt et kamera på hver side av munnen
for å finne ut hvilken side de løy fra.
Atomsikkerhetsnemnda og kjernekraftverk er som geita og havresekken.
De regulerer ikke industrien.
De går hånd i hånd med pokkers Bechtel.
FARE KONTAMINERT OMRÅDE
Og så kom Bechtel til meg om bruk av kranen og sa:
"Hvorfor er jeg bekymret? Sikkerhetsnemnda sier det er greit.
Du burde skrive under."
Jeg nektet å skrive under.
Jeg hindret faktisk…
…jeg hindret fremgang, hindret at de fikk pengene sine.
De ga ham sparken.
Det er slik de håndterer uenighet.
Det var trusler med Gischel også.
Etter at han identifiserte problemet med kranen,
ville de bli kvitt ham.
De beordret Ed Gischel til å ta en psykologisk evaluering,
og han fikk ikke komme tilbake før han
"besto den psykologiske evalueringen."
Det høres for meg ut
som de stalinistiske metodene jeg leste om da jeg studerte historie.
Jeg visste at mine dager var talte.
Jeg sto opp neste morgen for å dra på jobb.
Bilen min startet ikke.
Jeg ser på batterikablene, og ja,
den negative kabelen er litt løs.
Jeg henter den lille verktøykassen min under passasjersetet,
og hva finner jeg?
En pose marihuana.
Jeg mener, julenissen finnes,
men han har aldri gitt meg gress til jul,
og det var ikke jul.
Jeg kastet gresset i do.
Og så,
da jeg kjørte på øya den dagen, ble jeg stoppet.
Jeg hadde aldri blitt ransaket. Aldri.
De prøvde å få meg sparket
uten forbehold.
Den samme dagen
ble alle mine myndighetsstillinger i reaktorbygningen med kranen
tatt fra meg av Bechtel-ledelsen.
Jeg hadde ikke lenger noe å stoppe dem med.
Det var jeg som var faren,
for jeg hadde skrevet til Atomsikkerhetsnemnda
at dette er et uevaluert atomsikkerhetsspørsmål.
Jeg var redd da jeg dro fra jobben den dagen.
Da jeg kom inn, så Betty på meg og sa:
"Hva er det?"
Jeg sa: "Jeg tror jeg trenger en advokat. Jeg tror jeg har problemer på jobben."
17. MARS, 1983 FEM DAGER FØR KRANLØFTET
Jeg jobbet sent og fikk en telefon.
Jeg svarte: "Hei, Regjeringens ansvarsprosjekt."
Stemmen i den andre enden sa:
"Jeg sier ikke hvem jeg er."
Han sa at han hadde store problemer på et kjernekraftverk.
Han sa ikke hvilket kjernekraftverk.
Men han trengte hjelp.
På den tiden var Regjeringens ansvarsprosjekt, GAP,
den ledende organisasjonen som representerte kjernefysiske varslere,
og jeg overbeviste ham om at hvis det var så store problemer,
var jeg villig til å møte ham den kvelden.
Han fortalte meg navnet på en bar, og han skulle sitte i baren
ikledd en mørkerød skinnjakke
og hadde en tube med plantegninger.
Jeg introduserte meg, så satt jeg der en stund
uten at han sa noe.
Og jeg tenkte "Ok."
Dette går ikke bra.
Billie var min første kontakt med Regjeringens ansvarsprosjekt.
Jeg vet at jeg var tilbakeholden, for så vidt jeg vet,
kan dere være verdens største organisasjon mot atomkraft,
og her skal jeg gi dere noe
som vil gi atomindustrien juling.
Han var utrolig nervøs. Men da han var ferdig med ølen, sa han:
"Greit, la oss snakke." Så vi fant oss en bås.
Det tok ikke lang tid før jeg fant ut at hun også var en varsler.
I mitt tilfelle, truet sjefen meg med å sørge for at jeg mistet ungene
hvis jeg avslørte det han gjorde.
Og det skjedde. Jeg mistet barna mine i et år.
Jeg tenkte: "Denne kvinnen må man ha respekt for.
En man kan beundre."
Så jeg tok sjansen.
Rick rullet ut tegningene og begynte å forklare
hva som skulle ha blitt inspisert
for å sikre at kranen hadde klart seg alle årene
i et svært radioaktivt miljø og fortsatt ville fungere.
Dokumentene inneholdt ikke bare bevis på et mulig problem,
men bevis på at ledelsen visste om det
og skulle fortsette uansett.
Det er den typen dokument du ser på og sier:
"Noen blir fengslet for dette."
Jeg forklarte at vi ikke hadde mye tid.
"Hvis vi roter til dette…
…får vi ikke flere sjanser."
Atomsikkerhetsnemnda skulle stemme neste uke
om hvorvidt opprydningen skulle fortsette.
Vi hadde fem dager.
Jeg prøvde å overbevise ham
om at han måtte gjøre mer enn å snakke med meg.
Det er ikke en lykkelig eksistens når du gjør deg kjent for folk
og kaster et negativt lys over handlingene deres.
Det får gjerne folk til å ville ta deg.
Det var en velbegrunnet frykt i beslutningsprosessen
om hvorvidt de skulle gå videre.
Minst halvparten av arbeiderne jeg har representert
gjennom årene fra kjernekraftindustrien,
på et tidspunkt tidlig i avsløringene, sier:
"Jeg vil ikke være den neste Karen Silkwood."
1974 CRESCENT I OKLAHOMA
HVIL I FRED
Karen Silkwood var en 28 år gammel fagforeningsaktivist i november 1974,
som jobbet her på Kerr-McGees Cimarron-anlegg som labtekniker.
Karen Silkwood hadde jobbet på et atomanlegg
og meldte fra om manglende sikkerhet for arbeiderne.
Silkwood døde i en bilulykke på denne veien,
på vei for å møte en New York Times-journalist.
Hun var bekymret for at det var for mye stråling.
Da hun var på vei for å møte en journalist
for å bevise påstandene,
døde hun i en bilulykke.
En bilulykke med én bil.
Den avdøde Karen Silkwood ble funnet kontaminert med plutonium.
Blodet hennes hadde spor etter stråleforgiftning.
De som støttet henne, sier at bilen ble tvunget av veien
og dokumentene forsvant.
Det får deg til å lure.
Om hun ble drept eller ikke, fremmer døden hennes et problem
som fortsatt er kontroversielt:
hvor sikre kjernekraftverk er.
Mange folk ble truet,
terrorisert av ulike selskaper rundt om i landet.
Det kan koste deg livet.
Karen Silkwood-saken holdt fortsatt på i retten,
og den var fortsatt en høyprofilert diskusjon.
Spøkelset etter Karen Silkwoods død skapte en fryktkultur.
18. MARS i 1983 FIRE DAGER FØR KRANLØFTET
Jeg husker ikke mye av møtet med Billie.
Men hun beroliget meg nok til at jeg var villig til å gå ned
og snakke med Tom Devine, juridisk ansvarlig for GAP.
Hos Regjeringens ansvarsprosjekt
støttet vi varslere i rundt 8000 saker.
Rick var noe spesielt, for det sto mye mer på spill der.
Det hastet mer
enn noe jeg har jobbet med før.
Bechtel hadde planlagt løftet fem dager etter at jeg traff Rick.
Hvis kranen slapp reaktorhodet på feil sted,
ville det utløse en nedsmelting
som kunne ødelegge Philadelphia, New York City og Washington DC…
Hele østkysten kunne bli ubeboelig på ubestemt tid.
Vi er på randen av en apokalypse.
Vi begynte å jobbe på erklæringen, og jobbet uavbrutt hele helga.
Uavbrutt.
Vi gjorde ferdig erklæringen til Atomsikkerhetsnemnda.
Men Rick visste ikke hva som kom til å skje videre.
Tom sier:
"Kanskje du bør vurdere å offentliggjøre denne informasjonen."
Det ville vært dødsstøtet for kjernekraftindustrien.
Det var den store ironien.
Rick trodde på atomkraft.
Det var hans lojalitet til teknologien som var drivkraften hans.
Avsløringen hans ville gjøre ham svartelistet i atomindustrien.
Det er slik organisasjoner behandler varslere.
De er en trussel, og de må ødelegges.
Bechtel og General Public Utilities
ville gjøre alt for å få ham til å tie.
Jeg har tenkt: "Hvorfor gjorde jeg dette?
Er det verdt karrieren min? Er det verdt det å offentliggjøre det?"
Jeg var bekymret.
Da jeg prøvde å forklare Betty hva som hadde skjedd på jobben
og at jeg ville offentliggjøre det,
var det en anspent og vanskelig diskusjon,
fordi hun var redd.
Hun ville at jeg skulle slutte og gå.
Men jeg fikk henne ikke til å forstå
den mulige betydningen av hva som kunne skje.
Man følte at det var litt anspent,
men de fortalte aldri hva som egentlig foregikk.
Vi følte oss alltid trygge,
og vi hadde familien vi ønsket oss.
Og da…
…da ting endret seg, gjorde familien og forholdet det samme.
Jeg elsket henne. Jeg ville ikke miste henne.
Og jeg elsket absolutt barna.
Så jeg hentet sønnene mine,
kom hjem, og da vi gikk til leiligheten min,
så jeg at døra var litt på gløtt.
Den var ulåst. Den var åpen.
Jeg visste at noen hadde vært i leiligheten min.
Det var derfor jeg sendte ungene ned til naboen.
Jeg ville gå inn på rommet mitt fordi våpnene var der.
Jeg gikk ned gangen til der badene var,
og soverommene.
Jeg sparket opp dørene for å se hva som var der inne.
Innen den tid, visste jeg at leiligheten var tom. Ingen var der.
Det så ikke ut til at noe var tatt.
TV-en var der, stereoanlegget var der.
Men de hadde gått gjennom skapet der jeg hadde papirarbeidet mitt.
Det var åpenbart
at de bare var interesserte i dokumentasjon.
Hvis jeg hadde lagt igjen dokumentasjonen
som jeg tok med til Tom Devine i Washington DC,
kunne jeg ikke ha bevist noe.
Jeg snakket med damen nede.
Hun bekreftet at hun hørte noen i leiligheten
kvelden før mens jeg var ute og guttene mine ikke var hjemme.
Det gjorde meg redd for livet til familien min,
etter at noen brøt seg inn hos meg.
Jeg tok det som en beskjed om at:
"Sønnene dine er sårbare, og vi skal ta deg gjennom dem."
Det var akkurat slik jeg tok det.
Det gjorde meg til en fiende for livet.
Ingen truer sønnene mine.
Det er over streken.
Jeg dreper for dem…
…uten å nøle.
Jeg visste at de var ute etter blod, og at de ikke ville gi seg.
Det var besluttsomheten om å ikke la dem slippe unna.
Jeg visste ikke hva annet jeg kunne gjøre.
Jeg ville fortelle verden hva jeg mente de måtte vite
før de gjorde det,
og jeg offentliggjorde det.
Tekst: Marte Fagervik