‎UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
‎MARTIE 1983 ‎DUPĂ PATRU ANI DE LA ACCIDENT
‎M-am speriat foarte mult ‎de câteva ori în viață.
‎Atunci m-am speriat cam cel mai mult.
‎Vezi că n-ai de ales.
‎Nu poți decât să acționezi irațional.
‎De aceea am luat acele decizii.
‎După tot ce mi s-a întâmplat ‎la Three Mile Island,
‎eram convins ‎că la centrala aia există pericolul
‎unui alt accident care ar fi distrus ‎nu numai industria nucleară,
‎ci și oamenii.
‎Erau în joc milioane de vieți.
‎Locuiesc în estul Texasului.
‎Am crescut în Missouri, ‎în timpul războiului din Vietnam.
‎Ca toți tinerii de atunci, ‎știam că nu voi scăpa de recrutare.
‎Într-o seară, soția mea stătea la masă
‎și mi-am dat seama că plânsese. ‎Apoi, mi-a dat ordinul de recrutare.
‎Așa că m-am prezentat a doua zi dimineață
‎la biroul local de recrutare,
‎dar singurul loc liber era ‎într-un program al Marinei Nucleare.
‎Era o înrolare de șase ani.
‎Așa că am acceptat.
‎Veți petrece următoarele șase luni ‎într-o unitate prototip.
‎Când am ajuns la școala nucleară, ‎era un afiș:
‎„Aici se primește o formare educațională ‎de 50.000 de dolari.”
‎Unul dintre colegii mei s-a cățărat ‎într-o seară și a scris:
‎„Băgați-vă suma în fund ban cu ban!”
‎Învățai de toate, de la chimie,
‎metalurgia reactoarelor, ‎fizica reactoarelor, teoria pompelor,
‎teoria electrică, totul.
‎Eu eram unul dintre cei puțini ‎fără educație superioară.
‎Așa că a trebuit să mă strofoc.
‎Amândoi fiii mei s-au născut ‎când eram în Marină.
‎Nu m-au lăsat acasă ca să-i văd.
‎Dar toți cei de la bord au ‎o responsabilitate
‎în privința siguranței.
‎În Marină, am descoperit, cu siguranță, ‎o iubire despre care nu știam,
‎pentru că energia nucleară era ‎totul pentru mine.
‎ATENȚIE ‎ZONĂ DE RADIAȚII
‎Însă nimeni
‎nu mai avusese așteptări atât de mari ‎din partea mea
‎cum avea amiralul.
‎Acesta e reactorul primului submarin ‎nuclear al Marinei, Nautilus.
‎Amiralul Rickover e considerat ‎tatăl Marinei Nucleare.
‎A creat un reactor într-un submarin, ‎care a făcut un submarin,
‎unul adevărat, să nu fie nevoie ‎să se ridice la suprafață.
‎Aș fi mers până-n pânzele albe ‎sub conducerea acelui om.
‎A făcut ca lumea submarinelor nucleare ‎să fie sigură.
‎Acesta e la fel de sigur ‎cum sunt centralele nucleare ale Comisiei.
‎Iar amiralul m-a învățat ‎un cod profesional inegalabil.
‎„Fii responsabil!” Asta era filosofia lui.
‎Fiecare decizie luată ‎trebuia să fie responsabilă.
‎1980 ‎DUPĂ UN AN DE LA ACCIDENT
‎Accidentul de la centrala nucleară ‎din Pennsylvania
‎a șocat națiunea,
‎care privește energia nucleară
‎ca o soluție ‎a dependenței de petrolul străin.
‎Și acum, după accidentul de la TMI,
‎companiile au anulat planurile ‎de a construi 51 de centrale nucleare.
‎Oponenții energiei nucleare, ‎care ar opri fiecare reactor din țară,
‎au pierdut contactul cu nevoile noastre.
‎Dar suporterii energiei nucleare, ‎care pretind că nu s-a schimbat nimic
‎de la incidentul de la Three Mile Island, ‎au pierdut contactul cu realitatea.
‎AM SUPRAVIEȚUIT TMI
‎Accidentul a schimbat radical
‎acceptarea de către publicul larg
‎a energiei produse ‎de reactoarele nucleare.
‎Acum trebuie să începem o misiune ‎lungă și poate mai grea
‎de a evalua consecințele pe termen lung
‎ale acestui eveniment.
‎Dar eu credeam ‎în viitorul energiei nucleare.
‎Astfel, când mi s-a oferit o ocazie de aur
‎să particip la curățarea ‎de la Three Mile Island,
‎m-am grăbit să fac asta, ‎pentru că mă puteam concentra
‎să asigur viitorul ‎întregii industrii nucleare.
‎Am aranjat totul,
‎am făcut toate aranjamentele necesare.
‎Cu câteva săptămâni înainte să mă prezint
‎ca să lucrez la Three Mile Island,
‎soția mea a murit într-un accident.
‎A avut accident cu mașina într-o seară
‎și n-a supraviețuit.
‎Prefer să evit subiectul.
‎Asta a fost povestea.
‎În iunie 1980, ne-am angajat ‎la Three Mile Island
‎eu și cei doi fii ai mei.
‎Curățarea după accidentul ‎de la Three Mile Island
‎a creat o nouă industrie
‎cu peste o mie de muncitori ‎guvernamentali activi acum.
‎În 1980, am fost trimis să fiu
‎directorul biroului local al Comisiei ‎de reglementare la centrală,
‎ca să asigur sănătatea ‎și siguranța publică pentru curățare.
‎Nivelul de radioactivitate e așa de mare,
‎de peste o sută de ori ‎peste doza letală în zona asta de izolare,
‎încât activitatea de curățare e uriașă.
‎Curățarea nu e deloc o sarcină ușoară.
‎Eram într-o situație care nu mai existase.
‎Nimeni nu mai avusese un nucleu topit,
‎atâtea daune, radioactivitatea.
‎Deci, avem prima fază de stabilizare ‎primele două luni.
‎Apoi, în anul următor ‎trebuie dezasamblat miezul
‎pentru a pune combustibilul în recipiente ‎și a-l transporta.
‎Costul a ceea ce a fost numit ‎„o curățare istorică”
‎e atât de mare ‎din cauza delicateții extreme
‎și a potențialului pericol ‎al accidentului.
‎Costul estimat este ‎de un miliard de dolari.
‎Construcția Three Mile Island ‎a costat 700 de milioane
‎și a funcționat mai puțin de 90 de zile.
‎Am fost implicați în asta.
‎De unde aveau să vină banii ‎și de unde avea să vină tehnologia?
‎Proprietarii centralei au externalizat ‎sarcina asta către Bechtel.
‎Bechtel era, într-un fel, ‎statul 51, statul nuclear.
‎E firma care oferă ‎servicii complete în domeniu.
‎Bechtel a fost implicată ‎în industria nucleară încă din prima zi.
‎A fost cea mai mare companie privată ‎de construcții din lume,
‎cu relații politice foarte bune.
‎- Eu, Ronald Reagan, jur solemn… ‎- Că-mi voi îndeplini cu credință…
‎Când Ronald Reagan s-a întâlnit ‎cu toate autoritățile,
‎ca să-l susțină pentru alegerile din 1980,
‎Steve Bechtel era unul ‎dintre cei care erau acolo.
‎Ce contracte avem?
‎Erau oameni ca Caspar Weinberger ‎și George Shultz
‎care erau în consiliul lor ‎și era un joc de putere.
‎Curățarea era mai importantă ‎decât centrala.
‎Era vorba despre supraviețuirea ‎industriei nucleare.
‎Deci, Bechtel devenise
‎principalul contractor de dezafectare ‎pentru curățare.
‎Și știam că trebuie s-o facem ‎în siguranță.
‎Dar simțeam și presiunea timpului.
‎Cu cât durează mai mult curățarea, ‎cred toți,
‎cu atât e mai mare riscul ‎unui alt incident la centrală.
‎S-au stabilit repere importante ‎cu echipa de management
‎pentru restabilirea tehnică.
‎Aveam trei metri de apă ‎foarte radioactivă în subsol.
‎Trebuie s-o scoatem.
‎Apoi, să adunăm materialele contaminate, ‎la urmă fiind lăsat
‎miezul de combustibil topit ‎din interiorul reactorului.
‎Ăsta era scopul.
‎Dar, în primul rând, ‎trebuia ventilat containerul.
‎Ar trebui să dureze o lună
‎pentru a elibera gazul kripton ‎radioactiv în aer
‎din reactorul nuclear afectat ‎de la Three Mile Island, Pennsylvania.
‎Problema credibilității a apărut ‎de multe ori
‎de la accidentul de anul trecut.
‎Oamenii erau îngroziți.
‎Ne expusesem deja copiii, familia,
‎toată lumea fusese expusă ‎la Dumnezeu știe cât de mult.
‎Acum, voiau să elibereze radioactivitatea.
‎Teama oamenilor a crescut foarte repede.
‎Cine vrea eliberarea gazului krypton ‎să aplaude!
‎Cei împotriva eliberării kriptonului…
‎Nu obișnuiam să pun la îndoială nimic,
‎dar nu mai credeam nimic.
‎Potrivit vicepreședintelui companiei, ‎locuitorii n-au de ce să-și facă griji.
‎Asta nu înseamnă că nu vom mai avea ‎probleme cu echipamentul,
‎dar nu e nevoie de îngrijorare.
‎M-am înfuriat, fiindcă vedeam clar ‎că-și făceau campanie.
‎Asta e realitatea! E ceea ce trăim noi!
‎Și vrem să știm ‎care sunt opțiunile noastre,
‎ce putem face noi și ce veți face ‎pentru a ne proteja.
‎Joyce Corradi a cumpărat duba cu rezervor ‎dublu pentru o plecare rapidă.
‎E una dintre cei ‎care nu mai suportă stresul.
‎E greu să trăiești aici când știi ‎că, atunci când sună sirena,
‎speri să fie casa unui prieten în flăcări
‎în loc să fie probleme la centrală.
‎E greu de trăit așa.
‎În ciuda asigurărilor, cei din vecinătatea ‎centralei au decis să plece.
‎Am fugit, am plecat cât eliberau gazul.
‎Nu merita.
‎Familia mea e prea importantă.
‎Aș prefera să fiu acasă azi, dar…
‎Metropolitan Edison ‎și Comisia de reglementare nucleară
‎au liniștit vreodată locuitorii ‎din apropiere?
‎Am fost în vizită la Lake Barrett, ‎care era șeful NRC, la centrală.
‎I-am spus: „Vreau să te uiți în ochii mei
‎și vreau să-ți amintești
‎fiecare decizie pe care o iei ‎cu privire la energia nucleară.
‎Sunt oameni ca mine pe care îi implicați
‎și trebuie să ne luați în considerare!”
‎Comunitatea se temea de orice avea ‎legătură cu energia nucleară.
‎Exista neîncredere.
‎Oamenii zic multe, că au fost mințiți…
‎N-am timp de drame în viața mea, da?
‎Și emoția… Respect emoțiile oamenilor.
‎Îi respect mult pe Joyce ‎și pe acei oameni.
‎Dar mă întristează mult
‎faptul că sunt traumatizați ‎de poveștile de groază de la știri.
‎Comisia a ținut ședința ca să explice
‎planul propus de Met-Ed ‎ca să elimine gazul din container.
‎Păstrați-vă kriptonul!
‎Sunt argumente isterice, ‎fără nicio logică.
‎Odată cu apariția accidentului,
‎viitorul întregii industrii nucleare ‎a fost pus la îndoială.
‎Deci, mediul politic și cel industrial
‎au prins elan să curețe mai repede.
‎Din experiența mea la Three Mile Island,
‎am văzut că ar fi acceptat ‎orice scurtătură.
‎STEVE BECHTEL, JR. ‎PREȘEDINTELE BECHTEL
‎Bechtel avea reputația
‎unei companii care-și atingea scopul ‎cu orice preț.
‎În primul rând, pentru eliberarea gazului, ‎personalul Bechtel
‎a construit un canal uriaș de filtrare
‎și urmau să scoată tot gazul radioactiv ‎de acolo.
‎În acest proces, ‎au pus bandă adezivă pe el.
‎Banda adezivă e bună pentru multe. ‎Oricine știe.
‎Se poate face orice ‎cu bandă adezivă și cu sârmă.
‎Dar nu poți opri radioactivitatea cu ea.
‎O cantitate mică de gaz radioactiv
‎a ieșit printr-un filtru ‎și s-a ridicat în aer.
‎Aerisirea a fost oprită la 8:04. ‎Au văzut o alarmă pe monitor.
‎Ventilarea gazului kripton
‎e doar începutul curățării.
‎După toate astea, ‎trebuia să proiectăm un scut
‎pentru a proteja oamenii ‎care lucrau în reactor
‎de expunerea la radiații.
‎Bechtel le-a cerut oamenilor să se ofere ‎voluntari, încercând să transmită
‎că realizau ceva minunat pentru omenire.
‎Am refuzat să intru ‎în clădirea reactorului
‎fiindcă habar n-aveam ce era acolo.
‎Oamenii puteau sta cel mult câteva minute
‎în clădirea reactorului.
‎Asta dura de câteva luni
‎și nu începusem să procesăm
‎niciun deșeu foarte radioactiv ‎de după accident.
‎Oamenii sunt îngrijorați de lentoarea ‎procesului de curățare a centralei.
‎Unii cred că cei care lucrează ‎la centrală nu știu ce fac.
‎Compania spune ‎că va termina curățarea în 1983.
‎Comisia spune că va dura ‎cel puțin până în '84.
‎Dar cele două părți sunt de acord ‎că începe să crească costul curățării.
‎Parțial, nu am progresat ‎pe cât de repede voiam
‎și cred că va funcționa din nou.
‎Sunt foarte implicat și mă asigur
‎că avem ocazia să facem asta.
‎Curățarea a depășit bugetul, a întârziat.
‎Așadar, patronul centralei, GPU, ‎a stabilit un calendar în etape.
‎Bechtel nu avea să mai primească fonduri
‎până nu avea să finalizeze fiecare etapă.
‎Cu cât ne apropiam de o etapă,
‎cu atât mai mare era presiunea Bechtel ‎de a ne înscrie în termene.
‎Milioane de dolari erau în joc.
‎Și atunci a fost angajat Larry King.
‎Vicepreședintele executiv ‎nu era nemulțumit de progres.
‎Așa că au decis să mă angajeze ‎crezând că pot ajuta.
‎Și am început prost cu Bechtel,
‎fiindcă încercau să grăbească treaba.
‎Larry mi-a arătat ‎că atitudinea lui de a face treaba e:
‎„Fă-o bine din prima!”
‎Etapa care începuse să ne dea bătăi de cap ‎era a macaralei rotative a reactorului.
‎Devenise singurul lucru ‎care avea nevoie de atenție maximă.
‎Accidentul a provocat fuziunea în miez.
‎Erau tije topite și resturi ‎pe fundul reactorului.
‎Voiam să ridicăm capul vasului reactorului ‎cu macaraua rotativă,
‎ca să scoatem totul de acolo.
‎Dar accidentul,
‎combinat cu evacuarea apei ‎și a aburului radioactiv,
‎expuseseră macaraua rotativă la radiații.
‎A trebuit să montăm un cablu nou-nouț,
‎să punem frâne noi. ‎Totul trebuia să fie perfect,
‎ca să ne asigurăm că lucrăm în siguranță ‎cu macaraua rotativă.
‎CAPACITATE MAXIMĂ - 170 DE TONE
‎Așa că am mers să revizuiesc ‎toată documentația de modificare
‎necesară și aferentă macaralei rotative.
‎Era inexistentă.
‎NEREVIZUIT
‎Directorul local desemnat de Bechtel ‎nu voise să cheltuiască banii.
‎Preferase rapiditatea.
‎După cum a aflat Parks, ‎Bechtel făcuse niște cârpeli.
‎Nu puseseră piesele ‎de dinainte de accident.
‎M-am gândit că e o situație gravă.
‎„Nu e momentul să ne prostim, ‎sau să căutăm scurtături.”
‎Imediat după aceea, Ed Gischel,
‎directorul tehnologic coleg cu mine, ‎mi-a zis:
‎„Macaraua rotativă n-ar trebui ridicată ‎fără să treacă prin testul încărcăturii.”
‎Când amândoi au venit la mine, ‎am decis: „Sunt de acord.
‎Nu ridicăm capacul și nu aprobăm asta.”
‎Așa că am trecut la nivelul următor. ‎L-am sunat pe vicepreședinte GPU.
‎Îmi amintesc că s-a enervat ‎foarte tare pe mine,
‎pentru că le-am spus ‎că, ori știau ce se întâmplă
‎și n-au fost atenți deloc la asta,
‎ori nu știau ce se întâmplă.
‎În orice caz, era o problemă.
‎Eu, Ed Gischel și Larry King
‎știam că toate aceste modificări ‎fuseseră făcute,
‎dar nu știam câte anume.
‎De unde au venit materialele? ‎Cine a făcut verificarea?
‎Nimic.
‎Conducerea Bechtel…
‎„Nu. Trebuie să terminăm. Faceți-o acum!”
‎Organizațiile sunt putrede de sus în jos. ‎Nu sunt putrede de jos în sus.
‎Dacă managementul nu stabilește ‎parametrii de control
‎pe care să-i respecte toată lumea ‎într-o centrală nucleară,
‎riscul unei catastrofe e foarte mare.
‎Iar consecințele potențiale ‎ale unui reactor…
‎sunt ale naibii de periculoase.
‎Ai putea intra ‎într-o situație fără scăpare.
‎ÎN INTERIORUL REACTORULUI UNITĂȚII 2
‎Încă erau peste 450 de kg
‎de combustibil nuclear foarte radioactiv
‎în interiorul reactorului ‎Three Mile Island.
‎Dacă macaraua rotativă ‎din containerul reactorului se defecta
‎în timpul procesului ‎de înlăturare a capacului,
‎exista îngrijorarea ‎că, dacă ar cădea capacul,
‎am putea fractura ‎vasul reactorului așa de mult
‎încât să ne apropiem ‎de sindromul chinezesc.
‎Am fi putut afecta combustibilul ‎până la inițierea supercriticității,
‎caz în care ar fi expulzat mase ‎de metal radioactiv
‎sau ar fi ars și ar fi trecut ‎prin fundul reactorului.
‎În cazul spargerii, ‎nu puteam păstra miezul acoperit.
‎N-am mai fi recâștigat intrarea ‎în clădirea reactorului niciodată,
‎fiindcă nivelurile de radiații eliberate ‎ar fi fost incredibil de mari.
‎S-ar fi evacuat Pennsylvania de est,
‎probabil tocmai până în Washington.
‎Pe atunci,
‎trăiau 2,5 milioane de oameni ‎pe o rază de 80 km de Three Mile Island.
‎Dacă Bechtel ar fi folosit ‎macaraua mobilă a reactorului
‎așa cum voiau s-o facă în martie 1983,
‎oamenii aceia n-ar fi avut nicio șansă.
‎Puteam să-i omorâm.
‎Punct.
‎MARTIE 1983 - CU DOUĂ SĂPTĂMÂNI ‎ÎNAINTE DE RIDICAREA MACARALEI ROTATIVE
‎La ora 4:00, în 28 martie 1979,
‎s-a întâmplat accidentul la reactorul doi
‎al centralei nucleare din Pennsylvania.
‎Apoi, anchetatorii federali au zis
‎că ar mai fi fost între 30 și 60 de minute ‎până la fuziunea reactorului.
‎A durat aproape trei ani pentru terminarea
‎primei faze a curățării, ‎dar, cel mai greu,
‎cea mai nesigură parte a curățării ‎radioactive nici nu a început,
‎reactorul însuși.
‎Comunitatea e atentă la două probleme.
‎În primul rând, începem să ne ocupăm ‎de impactul curățării centralei nucleare.
‎În atenție e și Unitatea 1, reactorul ‎care nu a fost implicat în accident,
‎oprit în timpul alimentării.
‎Oamenii s-au speriat ‎că centrala ar putea porni din nou.
‎Unitatea 1 a fost închisă ‎de la accidentul de acum trei ani.
‎Proprietarii, General Public Utilities,
‎au cerut permisiunea ‎de a reporni Unitatea 1.
‎În acest moment,
‎influența GPU, Bechtel și Met-Ed ‎în comunitate e foarte mică.
‎Un referendum local ‎a arătat că mai mult de jumătate
‎de oameni din zonă ‎se opun redeschiderii centralei.
‎Părerea generală a publicului era:
‎„Nu vrem să repornim centrala.”
‎Și opoziția s-a unit.
‎Nu! Nu plecăm!
‎Când am aflat ‎că vor să repornească Unitatea 1,
‎m-am alăturat unui grup ‎împreună cu prietena mea, Paula,
‎numit PANE. ‎„Oameni împotriva energiei nucleare.”
‎Domnilor, trăim cu repercusiunile ‎zilnice ale acestui accident,
‎cu eliberare zilnică de gaze, ‎cu depozitarea deșeurilor pe insula aceea
‎și cu incompetența totală a GPU.
‎În fiecare duminică, mergeam la centrală.
‎Stăteam la poartă cu un afiș ‎ca să opresc repornirea Unității 1.
‎Fără repornire!
‎După ce am devenit activi în comunitate,
‎am văzut mașini guvernamentale ‎și oameni care notau
‎cine participa la acele întâlniri.
‎FĂRĂ BOMBE NUCLEARE
‎Am întrebat-o naiv pe Paula: ‎„De ce au venit aici?”
‎I-am zis:
‎„Ești paranoică! ‎Suntem așa de mici, încât nu contăm.”
‎Ce naivă!
‎Chiar m-am speriat.
‎Așa că l-am sunat pe Eric Epstein ‎din Middletown, la sediul lor.
‎L-am întrebat: „Eric, auzi și tu?”
‎Mi-a zis: „Da, Joyce, ‎avem telefoanele ascultate.”
‎Scopul principal rămăsese profitul.
‎Companiile astea mergeau ‎până-n pânzele albe
‎ca Unitatea 1 a centralei să repornească.
‎DUMNEZEU SĂ NE APERE
‎Nu mai voiam ‎să-mi expun copiii la altceva.
‎Cel mai mult îmi doream ‎să nu se redeschidă centrala.
‎Asta ne-a motivat pe amândouă.
‎Chiar mi-am dorit să pot…
‎să-mi privesc copiii în ochi ‎și să le spun că am făcut tot am putut,
‎că am încercat din răsputeri ‎să mă asigur că sunt în siguranță.
‎Asta conta cel mai mult pentru mine.
‎Se poate transforma ‎într-un mausoleu de un miliard de dolari?
‎Oamenii din zona asta sunt pe drept ‎foarte sceptici în privința unității.
‎Iar sarcina de a demonstra e a acelora…
‎Sarcina extraordinar de grea de a dovedi
‎e a acelora care ar reactiva ‎această centrală.
‎Înainte, credeam că oamenii ‎care-și flutură mâinile
‎strigând „fără bombe nucleare”
‎sunt foarte needucați cu privire ‎la siguranța centralei.
‎Însă am început să mă răzgândesc ‎după experiența mea la Three Mile Island.
‎Apoi, când am locuit în Middletown,
‎mi s-a părut că oamenii de acolo ‎erau printre cei mai buni din lume.
‎Am cunoscut-o pe Betty Quackenbush, ‎cu care am început să ies.
‎Fiica ei lua autobuzul ‎în dimineața accidentului,
‎la vreo 900 de metri ‎de reactorul Unității 2.
‎Acolo! Asta sunt eu.
‎Mama l-a cunoscut pe Rick Parks ‎când aveam zece ani, aproape 11.
‎Poze cu Rick și cu mama mea.
‎L-am plăcut imediat.
‎Avea un accent care-mi plăcea, ‎cu vocale lungi.
‎Ziceam: „Lungești vocalele.”
‎Doamne! A trecut mult timp.
‎A intrat în viețile noastre
‎și a creat familia ‎pe care mi-o dorisem dintotdeauna.
‎Nikki a fost fiica ‎pe care n-am avut-o niciodată.
‎Așa că am încercat cât am putut ‎să-i fiu ca un tată.
‎Știam că Rick lucra la Three Mile Island.
‎Și unul dintre lucrurile ‎care începuse să revină
‎era că aveam din nou coșmaruri.
‎Nikki mi-a spus multe ‎despre frica ei privind Three Mile Island.
‎Mi-a spus odată că nu mai era ‎la fel de îngrijorată
‎fiindcă știa că o să am grijă de ele.
‎Mi-am amintit clar deviza: ‎„Fii responsabil!”
‎Trebuia să arăți o protecție infailibilă ‎pentru publicul general.
‎În acel moment, Bechtel ‎nu renunțase la macaraua rotativă.
‎Eu, Ed Gischel și Larry King
‎le ceream să revizuiască totul ‎ținând cont de siguranța oamenilor.
‎Dar Bechtel nu voia să audă nimic.
‎Larry a zis: „Ei bine…
‎zi-le celor din Comisie!”
‎Așa am făcut.
‎Parks a simțit ‎că ei nu urmau deloc procedurile,
‎că putea urma o explozie, ‎că era periculos,
‎că nu era bine să folosească macaraua.
‎Cred că m-am gândit ‎și n-am fost de acord cu el.
‎Iar dacă toată expunerea mea
‎nu avea să fie pusă în aplicare, plecam.
‎Agentul principal al Comisiei, ‎Lake Barrett, îi lăsa să scape spunând:
‎„O să facem asta cu unitatea Bechtel.
‎Comisia de Reglementare Nucleară ‎își poate băga undeva regulile idioate.”
‎Orice mi-ar fi spus, ‎firește, n-am fost de acord.
‎Poate că nu i-a plăcut.
‎A zis: „Din cauza procedurilor etc…”
‎Iar eu nu voiam să mă complic cu drama ‎sau cu telenovela
‎despre care proceduri sunt mai bune.
‎Cu siguranță voiam să vorbească.
‎Dar am analizat ce avea de spus.
‎Eram mulțumit că macaraua era sigură.
‎Era risc zero? Niciodată nu e așa.
‎Bine? A fost un risc acceptabil ‎să avansăm și să curățăm? Da.
‎Prin urmare, am aprobat.
‎I-am cerut confidențialitate.
‎Dar Lake Barrett mi-a dezvăluit ‎identitatea la Bechtel.
‎Intenționat.
‎Nu e așa. E un loc mic, nu?
‎Oamenii știau că era nemulțumit.
‎A fost un secret că a venit la mine? ‎Probabil că nu.
‎Da?
‎STATELE UNITE ‎NRC
‎Dacă șeful Comisiei de reglementare
‎e la cataramă cu compania ‎și-i lasă să facă ce vor,
‎cum să ai încredere în Comisie?
‎Ar trebui să le pui ‎un detector de minciuni la gură
‎ca să-ți dai seama ‎câte minciuni spun pe minut.
‎Să pui Comisia să supervizeze centrala ‎e de parcă ai pune lupul paznic la oi.
‎Nu reglementează industria!
‎Sunt mână-n mână cu ticălosul de Bechtel.
‎ATENȚIE ‎ZONĂ DE CONTAMINARE
‎Apoi, Bechtel m-a întrebat ‎despre folosirea macaralei rotative:
‎„De ce-ți faci griji? ‎Comisia spune că e în regulă.
‎Ar trebui să aprobi.”
‎Și am refuzat să aprob.
‎Așa că, de fapt,
‎le-am oprit progresul, ‎i-am oprit din profit.
‎L-au concediat.
‎Așa rezolvă ei disensiunile.
‎Și-n cazul lui Gischel ‎au apelat la intimidare.
‎După ce a identificat problema ‎cu macaraua rotativă,
‎au vrut să scape de el.
‎L-au obligat pe Ed Gischel ‎să facă o evaluare psihologică
‎și i-au interzis accesul până citez:
‎„a trecut evaluarea psihologică.”
‎Astea mi se par
‎tactici staliniste, ‎despre care citeam când studiam istoria.
‎Știam că am zilele numărate.
‎M-am trezit a doua zi ca să plec la muncă.
‎Nu reușeam să pornesc duba.
‎Am verificat cablurile bateriei ‎și, cu siguranță, unul era slăbit.
‎Am mers să-mi iau cutia cu scule ‎de sub scaunul pasagerului
‎și ce-am găsit?
‎O pungă cu marijuana.
‎Adică, o exista Moș Crăciun,
‎dar nu mi-a lăsat iarbă acasă ‎sau în dubă înainte de Crăciun,
‎și nu era Crăciun.
‎Am aruncat iarba la toaletă ‎și am tras apa.
‎Apoi, cu siguranță,
‎în drum spre centrală, ‎în acea zi, am fost oprit.
‎Nu mai fusesem percheziționat. Niciodată.
‎Îmi întinseseră o cursă, ‎ca să mă concedieze
‎fără drept de apel.
‎În aceeași zi,
‎toate pozițiile mele de autoritate ‎în unitatea reactorului
‎mi-au fost luate de conducerea Bechtel.
‎Așa că nu mai aveam cu ce să-i opresc.
‎Eu eram cel periculos,
‎fiindcă dădusem în scris la Comisie
‎că asta era o problemă nerevizuită ‎de siguranță.
‎MEMORIU INTERN
‎În ziua aia, ‎am plecat speriat de la muncă.
‎Când am intrat, ‎Betty s-a uitat la mine și m-a întrebat:
‎„Ce s-a întâmplat?”
‎I-am spus: ‎„Cred că am nevoie de un avocat.
‎Cred că am probleme la muncă.”
‎17 MARTIE 1983 - CU CINCI ZILE ‎ÎNAINTE DE RIDICAREA MACARALEI ROTATIVE
‎Lucram până târziu ‎și am primit un telefon.
‎Am zis: „Proiectul ‎privind răspunderea guvernamentală.”
‎Vocea de la telefon a zis:
‎„Nu-ți spun cine sunt.”
‎A spus că are probleme importante ‎la o centrală nucleară.
‎Nu voia să-mi spună numele centralei.
‎Dar voia ajutor.
‎Atunci, Proiectul ‎de responsabilitate guvernamentală, GAP,
‎era cea mai importantă organizație ‎a avertizorilor de integritate
‎și l-am convins ‎că, dacă erau probleme atât de grave,
‎eram dispusă să ne vedem în seara aceea.
‎Mi-a spus zis numele unui bar ‎și că va sta la bar,
‎purtând o geacă vișinie, din piele,
‎cu un tub de desene tehnice în mână.
‎M-am prezentat și am stat acolo o vreme,
‎iar el n-a zis nimic.
‎Mi-am zis: „Bine.
‎Nu ne descurcăm.”
‎Prin Billie am cunoscut Proiectul ‎de responsabilitate guvernamentală.
‎Și știu că am fost ezitant cu ea
‎căci, din ceea ce știam,
‎poți fi cea mai mare organizație ‎antinucleară din lume,
‎iar eu o să-ți dau ceva
‎care va zgudui industria nucleară.
‎Era incredibil de agitat, ‎dar, când și-a terminat berea, a zis:
‎„Bine. Să vorbim!” ‎Și am mers la un separeu.
‎N-a durat mult să aflu ‎că și ea era avertizor de integritate.
‎În cazul meu, șeful meu m-a amenințat ‎că-mi voi pierde custodia copiilor,
‎dacă voi expune vreodată ce a făcut.
‎Și s-a întâmplat. ‎Am pierdut custodia copiilor un an.
‎M-am gândit: „Femeia asta e respectabilă.
‎E o persoană admirabilă.”
‎Și am riscat.
‎Rick a întins desenele ‎și a început să-mi explice
‎ceea ce ar fi trebuit verificat
‎pentru a vedea dacă macaraua rotativă ‎a supraviețuit atâția ani
‎într-un mediu foarte radioactiv ‎și dacă ar funcționa.
‎Documentele nu conțineau doar dovezi ‎că era o problemă potențială,
‎ci dovezi că managementul știa despre asta
‎și că era hotărât să continue oricum.
‎E tipul de document în fața căruia spui: ‎„Cineva va face pușcărie.”
‎I-am explicat: „Nu mai avem timp.”
‎Dacă o dăm în bară,
‎nu mai avem o a doua șansă.”
‎Comisarii NRC erau programați ‎să voteze săptămâna următoare
‎dacă urmau să permită sau nu ‎procesul de curățare.
‎Aveam cinci zile.
‎Așa că am încercat să-l conving
‎că va trebui să facă mai mult ‎decât să vorbească cu mine.
‎Nu ai o viață fericită ‎când te faci cunoscut oamenilor
‎și pui într-o lumină ‎foarte negativă acțiunile lor.
‎Oamenii tind să se răzbune ‎cu ură în ochi.
‎Era o teamă legitimă ‎în procesul lor de luare a deciziilor
‎dacă să continue sau nu.
‎Cel puțin jumătate dintre muncitorii ‎pe care i-am reprezentat
‎de-a lungul anilor, ‎din industria nucleară,
‎la un moment dat, ‎la începutul dezvăluirilor,
‎zic: „Nu vreau s-o pățesc ‎ca Karen Silkwood.”
‎ODIHNEȘTE-TE ÎN PACE
‎Karen Silkwood era o activistă ‎de 28 de ani, în noiembrie 1974,
‎angajată aici, la unitatea Kerr-McGee, ‎din Cimarron, ca tehnician de laborator.
‎Karen Silwood lucrase ‎la o centrală nucleară din Oklahoma
‎și raporta probleme legate ‎de pericolul în care se aflau muncitorii.
‎Silkwood a murit într-un accident ‎de mașină pe drumul ăsta
‎în drum spre un reporter ‎de la ‎New York Times.
‎Era îngrijorată de excesul de radiații.
‎Când era pe drum să se întâlnească ‎cu reporterul ziarului,
‎ca să-i dea dovezi ale acuzațiilor,
‎a murit într-o accident de mașină.
‎O singură mașină distrusă.
‎Răposata Karen Silviu era ‎contaminată cu plutoniu.
‎Au apărut urme de otrăvire în sânge.
‎Susținătorii ei spun că mașina a derapat ‎iar documentele ei au dispărut.
‎Asta te pune serios pe gânduri.
‎Indiferent dacă a fost ucisă sau nu, ‎moartea ei alimentează o problemă
‎încă foarte controversată în țara asta.
‎Siguranța centralelor nucleare.
‎Au fost mulți care au fost amenințați,
‎intimidați de diverse companii ‎din toată țara.
‎Te poate costa viața.
‎Cazul Karen Silwood era încă în judecată
‎și era încă o discuție ‎deosebit de importantă.
‎Deci fantoma morții lui Karen Silkwood
‎a creat o cultură a fricii.
‎18 MARTIE 1983 - CU PATRU ZILE ‎ÎNAINTE DE RIDICAREA MACARALEI ROTATIVE
‎Întâlnirea cu Billie a fost neclară.
‎Dar m-a convins să merg
‎ca să vorbesc cu Tom Devine, ‎directorul juridic GAP.
‎La Proiectul de răspundere ‎guvernamentală, am lucrat
‎la vreo 8.000 de cazuri, ‎susținând avertizorii.
‎Rick era ceva excepțional, ‎fiindcă miza era mult mai mare aici.
‎Urgența era mult mai mare ‎decât la orice caz la care am mai lucrat.
‎Bechtel programase ridicarea capacului
‎la cinci zile ‎după ce l-am cunoscut pe Rick.
‎Dacă macaraua rotativă ‎scăpa vasul reactorului unde nu trebuia,
‎se declanșa o fuziune
‎care putea șterge Philadelphia, ‎New York și Washington…
‎Coasta de Est a SUA putea deveni ‎de nelocuit pe termen nelimitat.
‎Eram în pragul apocalipsei.
‎Am început să lucrăm la declarație ‎și am lucrat non-stop, tot weekendul.
‎Non-stop.
‎Am terminat declarația de prezentat ‎Comisiei de reglementare nucleară.
‎Însă Rick nu prea știa ce urma ‎să se întâmple în continuare cu el.
‎Tom a zis:
‎„Ar trebui să te gândești ‎să faci publică informația asta.”
‎Ar fi distrus industria nucleară.
‎Asta era marea ironie.
‎Rick credea profund în energia nucleară.
‎Adică, loialitatea lui ‎față de tehnologie îl adusese aici.
‎Mărturia lui însemna condamnarea ‎permanentă a industriei nucleare.
‎Așa reacționează ‎organizațiile cu avertizorii.
‎Sunt o amenințare și trebuie distruși.
‎Bechtel și General Public Utilities
‎nu s-ar fi dat înapoi de la nimic ‎ca să-l reducă la tăcere.
‎M-am întrebat: „De ce am făcut asta?
‎Merită să-mi distrug cariera?
‎Merită să fac public totul?”
‎Eram foarte neliniștit, îngrijorat.
‎Când am încercat să-i explic lui Betty ‎ce se întâmplase la muncă
‎și că mă gândeam să fac totul public,
‎a fost o discuție ‎foarte tensionată și dificilă,
‎pentru că ea era speriată.
‎Ea voia doar să demisionez și să plec.
‎Dar n-am reușit s-o fac să înțeleagă
‎importanța a ceea ce se putea întâmpla.
‎Puteai simți că e un pic de tensiune,
‎dar nu exprimau niciodată ‎exact ce se întâmpla.
‎Ne-am simțit mereu în siguranță
‎și aveam familia pe care ne-o doream toți.
‎Și când…
‎Când au început să se schimbe lucrurile, ‎s-au schimbat și familia și relația.
‎Am iubit-o. Nu voiam s-o pierd.
‎Și sigur am iubit copiii.
‎Așa că mi-am luat fiii,
‎am venit acasă ‎și, când mă pregăteam să intru,
‎am observat că ușa era întredeschisă.
‎Era descuiată. Era deschisă.
‎Am știut atunci ‎că cineva fusese în apartamentul meu.
‎De asta i-am pus pe băieți ‎să mă aștepte jos cu vecina.
‎Voiam să ajung în camera mea, ‎fiindcă acolo țineam armele.
‎Am mers pe hol, unde erau băile,
‎dormitorul fiilor mei și al meu.
‎Am deschis ușile ca să văd ce e acolo.
‎Atunci am știut că apartamentul era gol.
‎Nu era nimeni acolo.
‎Nu părea să fi fost luat nimic.
‎Televizorul, casetofonul erau acolo.
‎Dar răscoliseră prin dulapul ‎unde aveam documentele.
‎Era evident
‎că nu fuseseră interesați ‎decât de documente.
‎Dacă aș fi lăsat documentele acolo,
‎pe care i le dusesem ‎lui Tom Devine, în Washington,
‎n-aș mai fi putut dovedi nimic.
‎Am vorbit cu doamna de jos.
‎A confirmat că a auzit ‎pe cineva în apartament
‎cu o seară înainte, ‎când eu și băieții mei eram plecați.
‎M-am speriat îngrozitor ‎pentru viața familiei mele
‎după ce apartamentul meu a fost spart.
‎Am perceput asta ca un mesaj:
‎„Fiii tăi sunt vulnerabili ‎și te vom avea la mână prin ei.”
‎Exact așa am înțeles.
‎Și așa am devenit dușmanul lor de moarte.
‎Pentru că nu-mi ameninți fiii!
‎Se exagerase.
‎Sunt în stare să ucid pentru ei.
‎Fără ezitare.
‎Știam că vor să mă elimine ‎și că nu se vor opri.
‎Eram prea hotărât ‎să nu-i las să scape basma curată.
‎Nu știam ce altceva să fac.
‎Urma să spun lumii ce credeam ‎că trebuie să se afle,
‎înainte să acționeze ei,
‎și am făcut totul public.
‎Subtitrarea: Daniel Onea