EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
MARS 1983 FYRA ÅR EFTER OLYCKAN
Jag har varit väldigt rädd några gånger i mitt liv.
Den där gången låg ganska nära toppen.
Man blir inträngd i en hörna.
Ens enda val är att ge sig ut och börja slåss.
Det var därför jag tog de beslut jag tog.
Efter allt som hade hänt mig på Three Mile Island
var jag säker på att där fanns en risk för ett nytt olycksscenario.
Det skulle kunna förinta kärnkrafts- industrin, och även människor.
Miljontals liv stod på spel.
Jag bor i östra Texas. Jag växte upp i delstaten Missouri under Vietnamtiden.
Som alla unga killar då visste jag att jag inte skulle slippa bli inkallad.
En kväll satt min fru vid bordet.
Jag såg att hon hade gråtit. Sen gav hon mig inkallelseordern.
Jag gick iväg direkt dagen efter, till flottans inkallelsekontor.
Det enda som fanns var ett kärnkraftsprogram i flottan.
Man låg inne i sex år. Så jag valde det.
Era kommande sex månader blir på flottans prototypanläggning.
När jag väl kom dit såg jag en skylt med texten:
"De som går in här får en utbildning som är värd 50 000 dollar."
En klasskompis klättrade upp där en kväll och skrev:
"Uppkörda i röven, ett mynt i taget."
Man gick igenom allt. Kemi.
De metallurgiska aspekterna av reaktorer, reaktorfysik, pumpteori.
Elektrisk teori, allt fanns med.
Och jag var en av de få som inte hade nån examen.
Jag fick jobba som en liten gris.
Båda mina söner föddes när jag låg inne. Jag fick inte ens åka hem till födslarna.
Men alla ombord ett fartyg har ett ansvar vad gäller säkerheten.
I marinen hittade jag definitivt en kärlek som jag inte känt till förut.
Kärnkraft var precis min grej.
VARNING OMRÅDE MED STRÅLNING
Men ingen hade nånsin
haft så höga förväntningar på mina prestationer som amiralen hade.
Det här är reaktorn i flottans första kärnkraftsdrivna ubåt, Nautilus.
Amiral Rickover anses vara kärnkraftsflottans fader.
Han skapade en reaktor i en ubåt som skulle göra den till en äkta ubåt.
Den behövde aldrig gå upp till ytan.
Jag skulle anfalla helvetet med en hink sand om den mannen ledde mig.
Han gjorde kärnkraftsdrivna ubåtar säkra.
Den här är lika säker som anläggningarna på atomenergikommissionen.
Och amiralen gav mig ett förhållningssätt som är oöverträffat.
"Visa ansvar." Det var hans filosofi.
Alla beslut man tog måste vara ansvarsfulla.
1980 ETT ÅR EFTER OLYCKAN
Olyckan vid Pennsylvanias Three Mile Island-kärnkraftverk chockade nationen.
Den har sett kärnkraften som ett sätt att lösa beroendet av utländsk olja.
I efterdyningarna efter TMI
har kraftföretagen ställt in planerna på att bygga 51 nya kärnkraftverk.
Kärnkraftsmotståndarna som vill stänga alla reaktorer här i landet
inser inte våra behov för morgondagen.
Men kärnkraftsförespråkare som låtsas som att inget förändrats
av att vi höll koll på Three Mile Island har ingen kontakt med verkligheten.
VI ÖVERLEVDE TMI
Olyckan ställde verkligen till det
vad gällde allmänhetens acceptans av elkraft producerad av kärnreaktorer.
Nu får vi börja med den långa och förmodligen svårare uppgiften
att bedöma vad det långsiktiga utfallet av den här händelsen kommer att bli.
Men jag trodde på kärnkraften.
Och när jag fick den fantastiska chansen
att delta i saneringen av Three Mile Island,
då tog jag den genast, för då kunde jag fokusera på
att göra kärnkraftindustrin säker i framtiden.
Jag ordnade med allt. Jag arrangerade allt som behövdes för min skull.
Några veckor innan jag skulle börja jobba på Three Mile Island…
Då omkom min fru i en bilolycka.
Det hände efter ett barbesök en kväll. Hon överlevde inte.
Jag vill inte prata om det.
Och det var det.
Jag började på Three Mile Island i juni, 1980. Jag kom dit med mina två söner.
Att städa upp i röran efter Three Mile Island-olyckan har skapat en ny bransch.
Mer än 1 000 statliga arbetare är nu på plats.
År 1980 skickades jag ut för att vara chef för NRC:s kontor på Three Mile Island.
Jag ansvarade för att allmänheten inte utsattes för risker.
Radioaktiviteten är väldigt hög.
Vid inneslutningen är den 100 gånger högre än vad som är dödligt.
Saneringsjobbet är jättestort.
Att sanera går inte fort.
Vi befann oss i en situation som vi aldrig stött på förr.
Ingen hade nånsin råkat ut för en härd som smält, skadorna, all radioaktivitet.
Först har man en stabiliseringsfas. De första månaderna.
Sen monterar man ner härden. Det tar ett år.
Man lägger bränslet i speciella kapslar och fraktar bort det.
Kostnaden för det som kallades "en historisk sanering"
är så hög på grund av olyckans extremt känsliga och potentiellt farliga natur.
Den uppskattade kostnaden är en miljard dollar.
Three Mile Island kostade 700 miljoner att bygga. Den var inte ens igång i 90 dagar.
Vi kastas bara rakt in i det. Var får vi pengarna ifrån? Var hittar vi teknologin?
De som ägde anläggningen gav jobbet till Bechtel.
Bechtel är lite som den 51:a staten. Kärnkraftsstaten.
Dit vänder man sig för att sanera kärnkraftverk.
Bechtel hade varit inblandad i kärnkraftsindustrin sen början.
De var det största privatägda byggföretaget i hela världen.
De hade ett bra politiskt kontaktnät.
Jag, Ronald Reagan, svär högtidligen…
Att jag kommer att utföra…
När Ronald Reagan träffade alla makthavare
som ville övertyga honom om att försöka bli president,
då var Steve Bechtel en av de som var där.
Vilka kontrakt har vi?
Har man med Caspar Weinberger och George Shultz i en styrelse har den mycket makt.
Saneringen blev större än Three Mile Island.
Det handlade om kärnkraftsindustrins överlevnad.
Bechtel blev den största aktören i saneringen.
Vi visste att det behövdes utföras på ett säkert sätt, men det var också brådskande.
Chansen att nåt annat blir fel där ökar ju längre saneringen pågår.
Ledningen hade satt upp viktiga delmål för att ställa allt tillrätta efter olyckan.
Det stod tre meter vatten i källaren som var mycket radioaktivt. Det måste bort.
Sen skulle allt som var kontaminerat samlas ihop.
Det viktigaste var den smälta härden i själva reaktorkärlet.
Det var målet.
Men först och främst måste man ventilera inneslutningen.
Det kan ta upp till en hel månad
att tvinga ut den radioaktiva kryptongasen i luften
från inuti den skadade kärnreaktorn på Three Mile Island i Pennsylvania.
Frågan om trovärdighet har dykt upp många gånger sen olyckan förra året.
Folk var skräckslagna.
Vi hade redan drabbats. Barn, familjer. Gud vet hur mycket vi utsattes för.
Och sen ville de dessutom ventilera.
Allmänhetens åsikt utröntes väldigt snabbt.
Alla som är för att släppa ut krypton applåderar.
De som är emot att släppa ut krypton…
Jag ifrågasatte aldrig nåt tidigare, och nu ifrågasatte jag allt.
Enligt elföretagets vice vd har invånarna inget att oroa sig för.
Vi kan möjligen fortfarande få problem med utrustningen, men alla kan vara lugna.
Det gjorde mig rasande. Allt var ett enda spel för galleriet.
Detta är livet på riktigt. Vi lever i det. Vi vill veta vilka alternativ vi har,
vad vi kan göra och vad ni tänker göra för att skydda oss.
Joyce Corradi köpte en skåpbil med dubbla tankar för att kunna sticka fort.
Hon är en av de som inte orkar med ängslan längre.
Det är jobbigt att leva här. När man hör ljudet av en siren
hoppas man att en väns hus brinner,
istället för att nåt är fel på ön. Det är svårt att leva så.
Trots garantier bestämde sig de som bodde i närheten att flytta.
Vi åkte därifrån medan de ventilerade. Det var inte värt det.
Min familj är för viktig. Jag skulle hellre vara hemma idag, men…
Kan Metropolitan Edison och NRC nånsin undanröja rädslan hos de som bor intill?
Vi skulle få träffa Lake Barrett, platschefen för NRC på ön.
Jag sa till honom: "Se mig i ögonen.
Jag vill att du minns alla beslut du fattar angående kärnkraft.
Du involverar såna som jag i allt detta,
och du måste ta hänsyn till oss."
Hela samhället var väldigt oroligt för allt som hade med kärnkraft att göra.
Det låg misstro i luften. Folk sa: "De vilseleder oss…"
Jag har inte tid med dramatik i mitt liv.
Och känslor… Jag respekterar folks känslor.
Jag respekterar Joyce och de andra väldigt mycket.
Men jag blir ledsen
för att de traumatiseras ytterligare av skräckhistorier i nyheterna.
NRC höll mötet för att förklara hur Met-Ed tänkte ventilera bort kryptongas.
Behåll er krypton!
Det förekom hysteriska och meningslösa argument.
I och med olyckan hamnade hela kärnkraftsindustrins framtid i tvivel.
Från den politiska och den industriella sidan drevs det på
för att saneringen skulle gå snabbare.
Min erfarenhet vid Three Mile Island
sa mig att de skulle ta varje genväg de kunde.
STEVE BECHTEL, JR. VD, BECHTEL
Bechtels rykte var att det var företaget "som fick det gjort till varje pris".
För att kunna ventilera hade personalen från Bechtel tänkt sig
att bygga ett jättestort filtreringståg.
Så tänkte de pumpa ut alla radioaktiva gaser.
De använde sig av silvertejp för att täta.
Den är bra till mycket. Fråga vilken bonnläpp som helst.
De kan göra vad som helst med silvertejp och ståltråd.
Men radioaktivitet stoppas inte av det.
En liten mängd radioaktiv gas
tog sig igenom ett filter, upp i skorstenen, och ut i luften.
Ventileringen stoppades klockan 08:04. Skorstensmonitorn larmade.
Ventileringen av kryptongas från inne- slutningen är bara början av saneringen.
Efter det blev vi tvungna att designa nån sorts skydd
som skyddade mot strålning för de som jobbade i reaktorutrymmet.
Och Bechtel bad om frivilliga för att gå in och försöka få det att se ut som
om de gjorde nåt riktigt bra för mänskligheten.
Jag vägrade att gå in i reaktorbyggnaden. Man vet inte vad man ger sig in på.
Man fick vistas i reaktorbyggnaden i högst några minuter.
Det här höll på i några månader, och vi hade inte ens börjat bearbeta
det högaktiva avfallet från olyckan.
Folk oroar sig över hur långsamt saneringen av anläggningen går.
Somliga tror inte att de som arbetar där vet vad de sysslar med.
Bolaget säger att saneringen ska vara klar 1983.
Enligt NRC lär det ta hela 1984 också.
Men de är överens om en sak. Saneringskostnaderna sticker iväg.
Vissa saker går inte så fort som önskat, men vi kommer att vara i drift igen.
Jag jobbar hårt på att vi ska få möjligheten att starta upp igen.
Saneringen har spräckt budgeten, och den är försenad.
Anläggningens ägare, GPU, fastställde ett schema med delmål.
Bechtel fick inte betalt förrän varje delmål hade uppnåtts.
Ju närmare ett delmål man kom,
desto mer press satte Bechtel på oss att leverera.
Miljontals dollar stod på spel.
Det var väl ungefär då som Larry King anställdes.
Vice vd var missnöjd. Han tyckte att allt gick för långsamt.
De anställde mig. De antog väl att jag kunde vara till hjälp.
Starten med Bechtel blev dålig, för de försökte få allt gjort snabbt.
Larry visade sin inställning om hur man skulle göra jobbet:
"Gör rätt första gången."
Delmålet som startade hela bråket var reaktorns polarkran.
Den blev den enda saken som var viktig.
Olyckan orsakade en härdsmälta.
Det fanns smälta bränslestavar och skräp på reaktorns botten.
Vi skulle ta bort överdelen på reaktor- kärlet med kranen för att få bort det där.
Men olyckan, ihop med ventileringen av allt radioaktivt vatten och ånga,
hade utsatt polarkranen för strålning.
Vi fick byta ut alla kablar och sätta dit nya. Vi satte på helt nya bromsar.
Allt måste vara perfekt för att kunna använda polarkranen på ett säkert sätt.
Jag tänkte gå igenom dokumentationen gällande modifikationer på polarkranen.
Det fanns ingen.
Bechtels platschef ville inte lägga pengar på det. Han ville få det gjort fortare.
Parks fick veta att Bechtel bara hade lappat ihop vissa delar.
Delarna från före olyckan sattes inte dit. Jag tänkte: "Det här är allvarligt.
Det här är ju ingen lekstuga. Man får ju inte snåla in på nåt."
Och strax efter det kom chefsingenjören Ed Gischel och sa:
"Vi borde inte låta kranen lyfta nåt om den inte vikttestas först."
Båda sökte upp mig, och då bestämde jag mig: "Jag håller med er.
Vi lyfter inte överdelen. Jag godkänner det inte."
Jag gick högre upp. Jag ringde vice vd för GPU.
Jag minns att han blev väldigt arg på mig.
Jag sa att antingen visste han vad som pågick och struntade i det,
eller så visste han inte vad som pågick. Oavsett vad var det ett problem.
Jag, Ed Gischel och Larry King
visste om att en massa modifieringar hade gjorts, men inte exakt hur många.
Var kom allt material från? Vem verifierade allt?
Det fanns ingen information. Bechtels ledning sa:
"Nej. Vi måste få det gjort. Gör det bara. Gör det nu."
Organisationer ruttnar uppifrån och ner. Inte från botten och upp.
Om ledningen inte fastställer de kontrollparametrar
som alla ska förhålla sig till i ett kärnkraftverk
så är det verkligen som att leka med elden.
Och konsekvenserna som kan uppstå med en reaktor…
…kan bli jäkligt farliga.
Man kan hamna i en situation som man inte kan ta sig ur.
Det finns fortfarande över 450 kg mycket radioaktivt kärnbränsle
inne i reaktorn på Three Mile Island.
Om ett problem skulle uppstå på polarkranen
medan överdelen avlägsnades oroade man sig för att tappa den.
Det skulle kunna orsaka en fraktur på reaktorkärlet.
Det skulle kunna göra att vi närmade oss ett Kinasyndrom.
Bränslet skulle komma till en punkt där det blev superkritiskt.
Då skulle antingen massor av radioaktiv metall slungats ut,
eller så hade bränslet bränt sig igenom botten av reaktorn.
Gick den sönder skulle vi inte kunna hålla härden täckt.
Vi skulle aldrig kunna gå in i reaktorbyggnaden så länge vi levde,
för nivån på strålningen som skulle släppas ut vore förfärlig.
Man skulle få evakuera östra Pennsylvania, möjligtvis ända ner till Washington, D.C.
Just då bodde två miljoner människor inom en radie på 80 km från Three Mile Island.
Om Bechtel hade använt reaktorns polarkran
som de hade tänkt i mars 1983, då hade de människorna varit chanslösa.
Risken fanns att vi skulle döda dem. Punkt slut.
MARS 1983 TVÅ VECKOR FÖRE LYFTET MED POLARKRANEN
Klockan fyra på morgonen, 28 mars 1979
inträffade en olycka i reaktor två på kärnkraftverket Three Mile Island.
Federala utredare sa senare att reaktorn var 30-60 minuter ifrån en härdsmälta.
Det tog nästan tre år att slutföra första fasen av saneringen, men den svåraste,
och mest osäkra delen av saneringen har inte ens börjat. Den gäller reaktorn.
Samhället fokuserar på två frågor.
Vi får handskas med alla problem som dyker upp i samband med saneringen.
Sen har vi enhet ett, reaktorn som inte var inblandad i olyckan.
Den stängdes under bränslebytet. Folk var rädda att den skulle startas igen.
Enhet ett har varit stängd ända sen olyckan för tre år sedan.
Ägarna, General Public Utilities, har bett NRC om tillstånd att starta den igen.
Vid det tillfället var GPU:s, Bechtels och Met-Eds anseende i samhället väldigt lågt.
En lokal folkomröstning visade att mer än två mot en
av de boende i området är emot att åter starta kraftverket.
Den allmänna känslan var: "Vi vill inte att anläggningen startas om."
Och oppositionen förenades.
Nej, vi försvinner inte!
När jag fick reda på att de ville starta om enhet ett
gick jag med i en grupp som hette PANE tillsammans med min vän Paula.
Det är folk som är emot kärnkraft.
Mina herrar, vi lever i de dagliga efterverkningarna av den här olyckan.
Vi har dagliga ventileringar, högaktivt avfall lagras på ön,
och dessutom har vi GPU:s totala inkompetens.
Jag åkte till ön varje söndag.
Jag stod vid grinden med en skylt för att försöka förhindra att enhet ett startades.
Ingen omstart!
När vi väl tagit en aktiv del i samhället dök bilar från regeringen upp.
De tog registreringsnummer på bilarna som tillhörde mötesdeltagare.
INGA KÄRNVAPEN
Jag sa lite naivt till Paula: "Varför är de här?"
Jag sa till henne: "Du är paranoid. Vi är bara småfisk."
Jag var så naiv.
Det skrämde mig verkligen.
Jag ringde Eric Epstein i Middletown på deras möteshögkvarter.
Jag sa: "Eric, hör du det där?"
Han sa: "Ja, Joyce, våra telefoner avlyssnas."
Drivkraften här var fortfarande att tjäna pengar.
De här företagen gjorde vad som helst
för att Three Mile Islands enhet ett skulle startas om.
Jag ville inte att mina barn ska utsättas för ännu mer.
Jag ville absolut inte att anläggningen skulle startas igen.
Det har varit drivkraften för oss båda.
Jag ville verkligen kunna…
…se mina barn i ögonen och säga att jag hade gjort mitt bästa,
att jag verkligen hade försökt se till att de var i säkerhet.
Det var det som betydde mest för mig.
Riskerar ni att sitta med ett mausoleum som har kostat miljarder?
Folket i området är med rätta mycket skeptiska till anläggningen.
Och bevisbördan vilar på de som…
Den bevisbördan är extremt tung.
Den vilar på de som vill återaktivera anläggningen.
Tidigare tyckte jag att såna där som viftar med armarna
och säger "inga kärnvapen" och sånt… De visste inte hur säker anläggningen var.
Men jag började ändra åsikt efter mina upplevelser på Three Mile Island.
När jag väl bodde i Middletown,
tyckte jag att folk där var bland de trevligaste jag nånsin träffat.
Jag presenterades för Betty Quackenbush, och jag började dejta henne.
Hennes dotter tog bussen på olycksmorgonen.
Det var bara 1 000 meter från reaktor två.
Det där är jag.
Min mamma träffade Rick Parks när jag var tio år gammal, nästan elva.
Bilder på Rick och min mamma.
Jag gillade honom direkt.
Jag gillade dialekten, med en viss klang. Jag sa: "Nu pratar du så där igen."
Jösses! Det var så länge sedan.
Han kom in i våra liv och skapade familjen som jag alltid hade velat ha.
Nikki var som en dotter för mig.
Så jag försökte vara som en far för henne så mycket jag kunde.
Jag visste att Rick jobbade på Three Mile Island.
Och en sak som jag började tänka på, mer och mer,
var att jag alltid hade återkommande mardrömmar.
Nikki berättade massor om sin ängslan för Three Mile Island.
En gång sa hon att hon inte oroade sig så mycket för det längre,
för hon visste att jag skulle ta hand om dem.
Det påminde mig verkligen: "Visa ansvar."
Man måste skydda allmänheten till varje pris.
Just då hade Bechtel bestämt sig för att gå vidare med polarkranen.
Jag, Ed Gischel och Larry King
bad dem att granska allt med tanke på den generella säkerheten.
Men Bechtel lyssnade inte. Då sa Larry: "Tja, berätta allt för NRC."
Då gjorde jag det.
Parks tyckte att de inte följde protokoll.
Han var rädd att nåt kunde explodera, det var inte säkert.
Det går åt skogen om de använder kranen.
Jag tror att jag tittade på det, och jag höll inte med.
Och om argumentet inte motiverar att man behöver göra nåt får det vara nog.
Platschefen för NRC, Lake Barrett, lät dem komma undan. Han sa:
"Vi ska göra det här ihop med Bechtel.
Säkerhetsmyndigheten NRC kan ta sina dumma regler och stoppa dem nånstans."
Oavsett vad han sa till mig så höll jag ju helt klart inte med honom.
Han gillade det nog inte. Han sa: "På grund av de här procedurerna…"
Jag ville inte börja bråka om vems procedurer som var bäst.
Vi vill absolut att de säger sitt. Men vi analyserade vad han hade att komma med.
Jag ansåg att kranen var säker nog. Är risken noll? Det är den aldrig. Okej?
Var det en acceptabel risk att gå vidare och avlägsna bränslet? Ja.
Därför godkände jag det.
Jag bad honom hålla allt hemligt.
Men Lake Barrett avslöjade min identitet för Bechtel…
Avsiktligt.
Det gjorde jag inte. Det är ju ett litet samhälle.
Folk vet att han tyckte det var jobbigt.
Var det en hemlighet att han besökte mig? Förmodligen inte. Okej?
FÖRENTA STATERNA NRC
Om NRC-chefen sitter i knät på elbolaget och låter dem hålla på som de vill,
hur ska man kunna lita på NRC?
Man måste kolla alla stenhårt för att kunna se var lögnerna kom ifrån.
Att låta NRC bevaka kärnkraftverk är som att låta räven bevaka hönshuset.
De reglerar inte branschen. De samarbetar med det där jävla Bechtel.
VARNING KONTAMINERAT OMRÅDE
Sen kom Bechtel och pratade med mig angående polarkranen och sa:
"Varför ska jag oroa mig? NRC säger att den är okej.
Du borde godkänna den." Och jag vägrade att godkänna den.
Så jag hindrade allt från att gå framåt. Jag hindrade dem från att få sina pengar.
De sparkade honom.
Så hanterar de avvikande åsikter.
Gischel hotades också.
Efter att han pekade ut problemet med polarkranen ville de bli av med honom.
De beordrade Ed Gischel att göra en psykologisk utvärdering.
Han fick inte återvända till jobbet förrän han "bestått en psykologisk utvärdering."
Det låter som den stalinistiska taktiken jag läste om när jag pluggade historia.
Mina dagar var räknade.
Jag steg upp nästa morgon för att åka till jobbet. Bilen startade inte.
Jag kollade batterikablarna och minuskabeln satt så klart lite löst.
Jag hämtade min verktygslåda som låg under passagerarsätet.
Vad hittar jag där?
En påse med marijuana.
Jultomten finns ju, men jag fick aldrig gräs till jul,
vare sig hemma eller i bilen, och det var inte ens jul.
Så jag tog med mig gräset in och spolade ner det.
Och säkert som amen i kyrkan blir jag stoppad när jag kör till ön den dagen.
Jag hade aldrig visiterats förr. Aldrig.
De försökte sätta dit mig så att de kunde ge mig sparken.
Utan nån väg tillbaka.
Samma dag togs alla mina befogenheter på reaktorbyggnadens polarkran bort.
Det gjordes av Bechtels ledning.
Nu hade jag inte längre nåt att stoppa dem med.
Jag representerade faran för dem eftersom jag hade gett NRC allt skriftligen.
Det var en kärnkraftssäkerhetsfråga som ej hade granskats.
När jag åkte hem från jobbet den dagen var jag rädd.
När jag kom in tog Betty en titt på mig och sa: "Vad står på?"
Jag sa: "Jag behöver nog en advokat. Jag sitter nog i klistret på jobbet."
17 MARS 1983 FEM DAGAR FÖRE LYFTET MED POLARKRANEN
Jag jobbade sent och fick ett samtal.
Jag svarade: "Hej, regeringens ansvarsprojekt."
Rösten i andra änden av telefonen sa: "Jag säger inte vem jag är."
Han sa att han hade stora problem på ett kärnkraftverk.
Han ville inte uppge anläggningens namn. Men han behövde hjälp.
Vid det tillfället var vi störst
på att representera visselblåsare inom kärnkraftsindustrin.
Jag sa till honom att om problemen var väldigt stora,
då kunde vi träffas redan samma kväll.
Han gav mig namnet på en bar. Han skulle sitta vid bardisken.
Han skulle bära en läderjacka i oxblod och hålla ett rör med ingenjörsritningar.
Jag presenterade mig och sen satt jag bara där ett tag. Han sa inget.
Och jag tänkte: "Okej. Det här går inget vidare."
Billie var min första kontakt med regeringens ansvarsprojekt.
Jag var försiktig gentemot henne.
De kunde vara världens största organisation mot kärnkraft,
men nu får de nåt av mig som lär ge kärnkraftsindustrin en fet smäll.
Han var otroligt nervös.
Men när han hade druckit upp ölen sa han: "Nu snackar vi." Sen gick vi till ett bås.
Jag förstod snart att även hon var en visselblåsare.
Min chef sa att han skulle se till att jag förlorade vårdnaden om mina barn
om jag avslöjade vad han höll på med.
Så blev det. Jag förlorade vårdnaden om dem i ett år.
Då tänkte jag: "Den här kvinnan är värd respekt.
Hon är värd att beundra."
Så jag satsade allt.
Rick rullade ut ritningarna och började förklara för mig
vad som skulle ha inspekterats.
Man behövde veta att polarkranen hade klarat sig igenom alla dessa år
i en mycket radioaktiv miljö, och att den fortfarande fungerade.
Dokumenten visade inte bara att det var ett möjligt problem.
De visade även att ledningen kände till det men ändå tänkte gå vidare.
När man ser såna dokument tänker man: "Nån åker i fängelse för detta."
Jag förklarade: "Vi börjar få ont om tid.
Misslyckas vi med det här…
Då får vi ingen andra chans."
NRC:s chefer skulle rösta nästa vecka
om huruvida saneringen skulle fortsätta.
Vi hade fem dagar på oss. Jag försökte få honom att inse
att han var tvungen att göra mer än bara prata med mig.
Man har ingen lycklig tillvaro när man ger sig tillkänna för folk
och man visar upp allt de gör i ett negativt ljus.
Då kommer de efter dig, och de vill göra dig illa.
Det fanns en äkta rädsla i deras beslutsprocess.
Skulle de gå vidare eller inte?
Åtminstone hälften av arbetstagarna jag har representerat
under årens lopp kom från kärnkraftsindustrin.
De sa alltid tidigt i diskussionen: "Jag vill inte bli nästa Karen Silkwood."
VILA I FRID
Karen Silkwood var en 28-årig facklig aktivist i november 1974.
Hon jobbade här på Kerr-McGees Cimarron-anläggning som labbtekniker.
Karen Silkwood hade jobbat på en kärnkraftsanläggning i Oklahoma.
Hon rapporterade problem med att arbetstagarna inte var säkra.
Hon dog i en bilolycka på den här vägen.
Hon skulle träffa en reporter från New York Times.
Hon oroade sig för ett överskott av strålning.
När hon var på väg för att träffa reportern,
för att bevisa sina anklagelser, då dog hon i en bilolycka.
En singelolycka.
Den avlidne Karen Silkwood hittades kontaminerad av plutonium.
Spår av strålningsförgiftning fanns i hennes blod.
Hennes anhängare hävdar att bilen prejades och att dokumenten försvann.
Det får en att fundera.
Mördad eller inte, hennes död eldar på en tvistefråga
som fortfarande är kontroversiell här i landet. Säkerheten i kärnkraftverken.
Det var många som blev hotade
av olika bolag över hela landet.
Det kan kosta dig livet.
Det pågick tvistemål i Silkwoodfallet,
och fallet diskuterades fortfarande på hög nivå.
Karen Silkwoods död hängde över allt och skapade en stämning av rädsla.
18 MARS, 1983 FYRA DAGAR FÖRE LYFTET MED POLARKRANEN
Mötet med Billie var som ett enda töcken.
Men hon lyckades övertala mig att träffa Tom Devine,
chefen på GAP:s juridiska avdelning.
Vi jobbade på ungefär 8 000 fall där vi hjälpte visselblåsare.
Rick var ett specialfall för det stod mycket mer på spel här.
Det kändes mer angeläget än nåt annat jag nånsin hade jobbat med.
Bechtel hade planerat lyftet till fem dagar efter att jag träffade Rick.
Om polarkranen tappade lasten på fel ställe skulle det utlösa en härdsmälta.
Philadelphia, New York och Washington DC skulle kunna förintas…
Amerikas östkust skulle kanske inte vara beboelig under överskådlig tid.
Vi stod på randen till en apokalyps.
Vi började på den edliga försäkringen. Vi jobbade på den hela helgen. Oavbrutet.
Vi gjorde färdigt den så att den skulle kunna läggas fram inför NRC.
Rick visste inte riktigt vad han skulle ta sig för härnäst.
Tom sa: "Jag anser att du borde offentliggöra all den här informationen."
Det hade blivit dödsstöten för kärnkraftsindustrin.
Det var det som var så ironiskt. Rick trodde verkligen på kärnkraften.
Det var hans lojalitet gentemot teknologin som drev honom vidare.
Hans avslöjande skulle svartlista honom inom kärnkraftsindustrin.
Så reagerar organisationer på visselblåsare.
De anses vara ett hot och de måste förintas.
Bechtel och GPU skulle göra vad som helst för att tysta honom.
Jag har funderat: "Varför gör jag det här?
Är karriären värt det? Är det värt det att offentliggöra allt?"
Jag var väldigt bekymrad och orolig.
Och när jag försökte förklara för Betty vad som hade hänt på jobbet,
och att jag tänkte offentliggöra det, då blev det en spänd och svår diskussion.
Hon var ju rädd.
Hon ville att jag bara skulle sluta och gå därifrån.
Men jag kunde inte få henne att förstå allvaret i det som kanske skulle hända.
Man kände att det var lite spänt dem emellan,
men de berättade aldrig exakt vad som pågick.
Vi kände oss alltid säkra, och vi hade ju familjen som vi alltid velat ha.
Och när…
När allt började förändras drabbade det även familjen och förhållandet.
Jag älskade henne. Jag ville inte förlora henne.
Jag älskade definitivt barnen.
Jag hämtade mina söner och åkte hem.
När vi gick mot min lägenhet såg jag att ytterdörren stod på glänt.
Den var olåst. Den stod öppen.
Då förstod jag att nån hade varit inne i min lägenhet.
Därför bad jag pojkarna att vänta där nere med min granne.
Jag ville in i mitt rum: "Det är där mina vapen finns."
Jag gick längs hallen mot toaletterna, mot mina söners och mitt sovrum.
Jag sparkade upp alla dörrar för att se vad som fanns där.
Då insåg jag att lägenheten var tom. Ingen fanns där.
Det verkade inte som om nåt hade stulits. Tv:n var kvar, stereon var kvar.
Men de hade sökt igenom garderoben där jag hade alla papper.
Det var helt uppenbart att det enda de var intresserade av var all dokumentation.
Hade jag lämnat kvar dokumenten
som Tom Devine i Washington D.C. fick hade jag inte kunnat bevisa nåt.
Jag pratade med damen en trappa ner. Hon hade hört nån i lägenheten
kvällen innan medan jag var borta och mina söner inte var där.
Efter inbrottet i min lägenhet oroade jag nästan ihjäl mig för min familjs skull.
Jag såg det som ett meddelande:
"Dina söner är sårbara, och vi kan komma åt dig genom dem."
Det var så jag uppfattade det. Nu hade de fått en fiende för livet.
Man hotar inte mina söner.
Då har man gått för långt.
Jag skulle döda för deras skull…
Utom tvekan.
Jag förstod att de ville hämnas och att de inte skulle ge sig.
Jag var fast besluten att inte låta dem komma undan.
Jag visste inte vad annat jag skulle göra.
Jag skulle berätta för världen vad världen behövde veta, innan de gjorde det.
Jag offentliggjorde allt.
Undertexter: Mats Nilsson