ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
БЕРЕЗЕНЬ 1983 РОКУ ЧОТИРИ РОКИ ПІСЛЯ АВАРІЇ
У своєму житті я часом відчував страх.
Того разу страх майже досягав піку.
Уяви, що тебе загнали в кут.
Тобі нікуди йти, хіба що рватися, мов дикий звір.
Тому я прийняв те рішення, яке прийняв.
Після всього, що сталося зі мною на Три-Майл-Айленді,
я був упевнений, що ця електростанція має потенціал
спричинити ще одну аварію,
що знищить не лише атомну промисловість, але, може, й людей.
На кону були мільйони життів.
Я живу в Східному Техасі.
Виріс у штаті Міссурі, коли тривала в'єтнамська війна.
Як і всі молоді хлопці того часу, я знав, що не переживу призов.
Одного вечора моя дружина сиділа за столом,
і я помітив, що вона плаче,
а тоді вона подала мені повістку.
Тож наступного ранку я насамперед пішов
до місцевого військкомату,
але можна було піти служити лише на атомний флот.
Це був шестирічний призов.
Тож я записався туди.
Наступні пів року ви проведете на прототипі атомного корабля.
Потрапивши до школи ядерників, побачив табличку:
«Чоловіки, що вчаться тут, здобувають освіту ціною в 50 тисяч доларів».
А один мій однокурсник якось уночі заліз туди й написав:
«Засуньте собі в дупу по одному центу». Отаке було.
Тобі треба було пройти через усе: від хімії,
металургійних аспектів реакторів, фізики реакторів, теорії насосів,
теорії електротехніки й так далі.
І я був одним з небагатьох хлопців без вищої освіти.
Тож, так, довелося добре попотіти.
Обидва мої сини народилися, коли я служив на флоті.
Мене не пускали додому побачити їх.
Але всі на борту несуть відповідальність
за сферу безпеки.
На флоті я точно знайшов захоплення, про яке раніше й не здогадувався,
бо атомна енергетика була якраз для мене.
ОБЕРЕЖНО РАДІАЦІЯ
Але на мене ще ніхто
не покладав таких високих очікувань при виконанні завдань,
як наш адмірал.
Це реактор першого атомного підводного човна «Наутілус».
Адмірал Риковер вважається батьком ядерного флоту.
Він створив реактор на субмарині,
що зробило субмарину справжньою: без жодної потреби спливати на поверхню.
Я пішов би хоч у пекло, якби мене провадив адмірал Риковер,
бо він зробив світ підводних човнів безпечним.
Тепер вони такі ж безпечні, як станції Комісії з атомної енергетики.
Адмірал досконало навчив мене кодексу професійної честі.
«Будь відповідальним».
Такою була його філософія.
Кожне твоє рішення мало бути відповідальним.
1980 РІК ОДИН РІК ПІСЛЯ АВАРІЇ
Аварія на АЕС Три-Майл-Айленда в Пенсильванії
шокувала весь народ,
який сподівається, що атомна енергія
припинить нашу залежність від іноземної нафти.
А тепер, після Три-Майл-Айленда,
компанії скасували плани на будівництво 51 нової атомної станції.
Супротивники атому, які б закрили всі реактори в нашій країні,
просто не в курсі наших майбутніх потреб.
Але прихильники атому,
що вдають, що нічого не змінилося після наших безсонних ночей на Три-Майл-Айленді,
просто не в курсі нашої дійсності.
МИ ПЕРЕЖИЛИ ТРИ-МАЙЛ-АЙЛЕНД
Ця аварія увірвалася, немов метеорит, у громадську думку
стосовно сприйняття енергії, виробленої на атомних реакторах.
Треба негайно розпочати довге й, мабуть, складніше завдання —
оцінити,
якими будуть довгострокові наслідки
цієї аварії.
Але я…
вірю в перспективу ядерної енергії.
Коли мені надали золотий шанс
взяти участь в очищенні Три-Майл-Айленда,
я з радістю вхопився за цю можливість,
бо так я міг зосередитися на тому,
щоб зробити майбутнє атомної енергетики безпечним.
Я все організував,
зробив усі необхідні приготування.
За кілька тижнів до того, як я мав відрапортувати
й почати свою службу на Три-Майл-Айленді…
моя дружина загинула в ДТП.
Одного вечора з бару виїжджало авто,
і вона не встигла втекти.
Я не хочу про це.
МІДДЛТАУН
Та й таке.
У червні 1980 року я зі своїми двома синами
почав працювати на Три-Майл-Айленді.
Прибирання хаосу після аварії на Три-Майл-Айленді
створило цілу нову галузь
з більш ніж тисячею працівників, найнятих урядом.
У 1980 році мене направили на посаду директора
відділу КЯР на Три-Майл-Айленді — гарантувати безпеку очищення
та забезпечувати охорону здоров'я населення.
Рівень радіації дуже високий,
у секції гермооболонки він у сто разів вищий за смертельну дозу,
Тож попереду ще велике прибирання.
Очищення — це зовсім не короткочасна робота.
Ми опинилися в ситуації, з якою ніколи раніше не стикалися:
з розплавленою зсередини активною зоною, важкими пошкодженнями й радіацією.
Так от, спершу стадія стабілізації — перші кілька місяців.
Наступного року активну зону треба розібрати,
помістити паливо в спеціальні каністри й вивезти його зі станції.
Ціна того, що називають «історичним прибиранням»,
така висока через надзвичайно чутливий і потенційно небезпечний характер аварії.
Орієнтовна сукупна вартість — один мільярд доларів.
Звести «Три-Майл-Айленд» коштувало 700 мільйонів,
а станція пропрацювала менш як 90 днів.
Отже, перед нами цей виклик.
Звідки нам взяти кошти,
звідки нам узяти технології?
Тож власники електростанціЇ найняли підрядника — компанію «Бектел».
«БЕКТЕЛ» РЕМОНТУВАТИМЕ АТОМНУ СТАНЦІЮ
«Бектел» — це ніби додатковий 51-й штат, ядерний штат.
Ця фірма й труби вам прокладе, і радіацію очистить.
«Бектел» займалася атомною промисловістю з першого свого дня.
Вони були найбільшою приватною будівельною компанією у світі.
З широкими політичними зв'язками.
Я, Рональд Рейган, урочисто присягаю…
Що буду доброчесно виконувати…
Коли Рональд Рейган зустрічався з усіма представниками тих груп впливу,
що поставили на його кандидатуру на виборах 1980 року,
Стів Бектел також був серед присутніх.
Які у нас контракти?
Якщо в тебе є такі люди, як Каспар Вайнбергер і Джордж Шульц,
то тоді ти володієш політичними важелями.
Це ж не просто очищення на Три-Майл-Айленді.
Йшлося про виживання атомної промисловості.
Тож Бектел став головним підрядником з виведення електростанції з експлуатації.
І ми знали, що треба виконати це безпечно.
Але ми також відчували терміновість ситуації.
Очевидно, що чим довше триватиме очищення,
тим більше шансів, що зі станцією ще щось станеться.
Ми погодили з керівництвом важливі етапи післяаварійного відновлення.
У підвалі стояло майже три метри радіоактивної води.
Треба було її відкачати.
Потім зібрати забруднені матеріали,
а наостанок — розплавлене ядерне паливо ізсередини самого корпусу реактора.
Це була ціль.
Але передусім треба було запустити вентиляцію гермооболонки.
Приблизно місяць піде на те,
щоб виштовхнути в повітря радіоактивний газ
з пошкодженого ядерного реактора на Три-Майл-Айленді в Пенсильванії.
Після торішньої аварії питання довіри до інформації з'являлося не раз.
Люди були нажахані.
Ми, наші діти, наша родина —
ми всі отримали Бог знає яку дозу опромінення.
А на нас хочуть виштовхнути гази.
Думки людей було швидко визначено.
Усі ті, хто за випуск у повітря криптону, поплескайте.
Усі ті, хто проти випуску в повітря криптону…
Раніше я ніколи ні в чому не сумнівалася,
а тепер я сумніваюся в усьому.
За словами віцепрезидента енергокомпанії,
мешканцям нема за що переживати.
Це не означає, що ми не матимемо додаткових проблем з обладнанням,
але причин для хвилювань немає.
Мене це обурило, бо для мене це була ніби циркова вистава.
Це справжнє життя. Це те, чим ми живемо.
І ми хочемо знати, які в нас є варіанти,
що ми можемо зробити, і що зробите ви, щоб захистити нас.
Джойс Кораді купила цей фургон з подвійними баками, щоб швидко втекти,
Вона одна з тих, хто більше не може жити в тривозі.
Важко жити тут, коли ти знаєш, що коли лунає сирена,
то ти сподіваєшся, що це палає будинок друга,
а не щось трапилося там на острові.
Так жити важко.
Попри запевняння, люди, що живуть поруч зі станцією, вирішили виїхати.
Ми евакуювались, поки вони проводили вентиляцію.
Воно того не варте.
Моя сім'я надто важлива.
Мені б хотілося бути нині вдома, але…
Чи зможе «Метрополітен Едісон» і Комісія з ядерного регулювання
колись розвіяти страхи місцевих?
Ми зустрілися з Лейком Баретом, який очолював КЯР на острові.
Я сказала йому: «Я хочу, щоб ви подивилися мені у вічі,
і я хочу, щоб ви запам'ятали
кожне своє рішення щодо ядерної енергетики.
Є багато таких людей, як я,
яких ви втягуєте в це,
і ви мусите враховувати нашу думку».
Громада була дуже стурбована всім, що було пов'язане з атомом.
У повітрі висіла недовіра.
Казали: «Нас вводять в оману…»
Я не маю часу на ці драми, розумієте?
А емоції… Я поважаю емоції людей.
Я надзвичайно поважаю Джойс і всіх тих людей.
Але мені так сумно,
що вони й надалі страждають через страшилки в новинах.
На цій зустрічі КЯР хоче пояснити
запропонований «Мет-Едом» план випуску газу з гермооболонки.
Не випускайте криптон! Не випускайте криптон!
Вони висувають істеричні й безглузді аргументи.
КРИПТОН? О НІ, ДЯКУЮ
Після того, як сталася аварія,
майбутнє всієї атомної промисловості було поставлено під сумнів.
Тож це стало потужним поштовхом
для політиків та промисловості, щоб прискорити очищення реактора.
І з досвіду…
свого перебування на Три-Майл-Айленді я міг сказати,
що вони йтимуть найлегшим шляхом.
СТІВ БЕКТЕЛ МОЛОДШИЙ ГОЛОВА «БЕКТЕЛА»
Фірма «Бектел» славилася тим, що досягала своїх цілей, чого б це не коштувало.
По-перше, щоб провести вентиляцію, співробітники «Бектела»
вирішили побудувати величезний фільтраційний механізм
а тоді
викачати звідти всі радіоактивні гази.
Ну, у цьому процесі вони використовували скотч.
Скотч корисний для багатьох речей. Це всі вам підтвердять.
Зі скотчем і дротом можна зробити все, що завгодно.
Але тільки не зупинити ним радіацію.
Невелика кількість радіоактивного газу
пройшла крізь фільтр, а тоді через вежу в атмосферу.
Вентиляцію зупинили о 20:04.
Спрацювала сигналізація димової вежі.
Випуск газу криптону з гермооболонки — це лиш початок очищення.
Після цього ми мали спроєктувати щит, щоб захистити людей,
що працювали у відсіку реактора, від радіаційного опромінення.
А «Бектел» закликала людей зголоситися й зайти туди всередину,
подаючи це так, ніби доброволець мав здійснити щось величне для людства.
Я відмовився входити в будь-яке приміщення реактора,
бо ж зовсім невідомо, куди ти ступаєш.
Час перебування людей всередині відсіку реактора
становив максимум кілька хвилин.
Це тягнулося місяцями,
а ми ще навіть не почали опрацьовувати
жодних високорадіоактивних відходів, що виникли внаслідок аварії.
Люди стурбовані повільним очищенням пошкодженої електростанції.
Дехто не вірить, що працівники на станції знають, що робити.
У компанії заявляють, що очищення буде завершено в 1983 році.
КЯР стверджує, що щонайменше в 1984 році.
Але обидві сторони визнають, що вартість очищення різко зростає.
Подекуди прогрес не такий, як ми б хотіли,
та думаю, станція знову запрацює.
Я особисто прагну гарантувати те,
щоб у нас була можливість досягнути цього.
Очищення вийшло за межі бюджету й графіку робіт.
Тож власник станції, «Джі-Пі-Ю», створив план, розписаний по конкретних етапах.
«Бектел» не отримає жодного долара,
поки не буде виконано той чи інший етап.
Тож чим ближче до нас підходив дедлайн якогось етапу,
тим сильніше «Бектел» тиснула на нас, щоб виконати графік.
На кону були мільйони доларів.
Саме тоді до роботи залучили Лері Кінга.
Виконавчий віцепрезидент був незадоволений станом речей.
Тож вони вирішили найняти мене, вважаючи, що я можу допомогти.
Початок моєї роботи з «Бектелом» був не дуже вдалим,
бо вони намагалися зробити все швидко.
Лері продемонстрував мені свою думку щодо виконання завдання:
«Головне — зробити все правильно».
Етапом, з якого почалися труднощі,
був полярний кран реактора.
Це була єдина важлива річ, на якій треба було зосередити увагу.
ПОЛЯРНИЙ КРАН УСЕРЕДИНІ ДРУГОГО ЕНЕРГОБЛОКА
Аварія спричинила розплав в активній зоні.
На дні реактора лежали уламки та розплавлені паливні стрижні.
І ми хотіли підняти головку реактора за допомогою полярного крана,
щоб витягнути все це звідти.
Але аварія,
разом з випуском радіоактивної води й пари,
забруднила полярний кран радіацією.
Довелося замінити весь трос на новий,
встановити нові гальма.
Усе мало було бути чистеньким,
щоб оператор полярного крана був у безпеці.
ВАНТАЖНІСТЬ 170 ТОНН
Тому я вирішив переглянути всю документацію
щодо модифікації цього полярного крана.
А її не було.
НЕ ПЕРЕВІРЕНО
Головний менеджер «Бектела» не захотів витрачати гроші.
Щоб зробити все швидше.
Як з'ясував Паркс, «Бектел» схитрувала з деякими деталями.
Вони не відновили ті деталі, що були до аварії.
Я подумав: «Тут серйозна ситуація.
Не час клеїти дурня, зрізати дорогу чи ще щось таке».
І одразу після цього Ед Ґишел, мій підлеглий і керівник інженерних робіт,
сказав мені: «Не можна підіймати кран,
не зробивши випробування на навантаження».
Тож коли вони обоє звернулися до мене, я вирішив:
«Я з вами згоден.
Ми не підійматимемо головку, я не підпишу наказ».
Вас вітає компанія…
Тож тоді я перейшов на наступний рівень, тобто до віцепрезидента «Джі-Пі-Ю».
Пам'ятаю,
він розлютився на мене,
бо я сказав їм там, що він або знав, що відбувається
й не звертав на це уваги,
або він не знав, що відбувається.
В обох випадках це була проблема.
Я, Ед Ґишел і Лері Кінг знали,
що вони виконали всі ці модифікації,
та не могли визначити, скільки.
Звідки взялися матеріали? Хто проводив перевірку?
Нічого.
Керівництво «Бектела»…
Їхня позиція така: «Зробіть, і все. Необхідно це зробити. І зараз же».
Організації гниють зверху вниз. Вони не гниють знизу вверх.
Якщо керівництво не встановлює контрольні показники,
яких мають дотримуватися всі, хто перебуває на атомній станції,
то вам доведеться гратися з вогнем.
А коли граєшся з реактором, то потенційні наслідки…
до жаху небезпечні.
Ти можеш потрапити в ситуацію, з якої вже не вибратися.
УСЕРЕДИНІ 2 ЕНЕРГОБЛОКА
У нутрощах реактора Три-Майл-Айленда
досі залишається понад 450 тисяч кілограмів
високорадіоактивного ядерного палива.
Якби щось вийшло з ладу на полярному крані всередині реактора
під час зняття цієї голівки,
то нас непокоїло те, що якби ми впустили голівку,
то тоді ми б могли спричинити такий розлам у корпусі реактора,
що міг би наблизити нас
до китайського синдрому.
Ми могли б збурити ядерне паливо так, що ми б запустили стан надкритичності,
і в цей момент реактор вивергнув би величезні потоки радіоактивного металу,
або паливо пропалило б дно реактора.
Якби реактор розірвало, ми б не могли покрити активну зону.
Ми б ніколи в житті не повернулися до будівлі цього реактора,
бо рівень радіації був би там страхітливо несамовитим.
Потрібно було б евакуювати Східну Пенсильванію,
можливо, аж до Вашингтона.
У той час у радіусі 80 кілометрів від Три-Майл-Айленда
жило два мільйони людей.
Якби «Бектел» у березні 1983 року
використала той полярний кран, як вони й планували,
у цих людей не було б шансу.
Ми могли б їх убити.
І все.
БЕРЕЗЕНЬ 1983 РОКУ — ДВА ТИЖНІ ДО ПІДЙОМУ ПОЛЯРНОГО КРАНА
О 04:00 28 березня 1979 року почалася аварія
на другому енергоблоці атомної станції на Три-Майл-Айленді в Пенсильванії.
Пізніше федеральні слідчі заявили,
що ще пів години-годину, і ректор міг розплавитися.
Пішло майже три роки, щоб виконати лише перший етап очищення,
але ще не почалася найважча, найбільш непевна частина очищення від радіації —
чистка самого реактора.
Фокус громади — на двох речах.
По-перше, ми починаємо стикатися з новими наслідками очищення Три-Майл-Айленда.
Ще одна проблема — це перший енергоблок,
якого не зачепила аварія, і який закрили для дозаправлення.
Людей лякало, що ця станція може знову запрацювати.
Перший енергоблок закрили ще після аварії три роки тому.
Власник, «Дженерал Паблік Ютилитіс», подав запит на перезапуск першого блока.
У цей момент
репутація «Джі-Пі-Ю», «Бектела», «Мет-Еда» серед місцевих мешканців різко знизилася.
Місцевий референдум показав,
що більш ніж дві третини жителів району
виступають проти перезапуску станції.
У суспільстві переважала така думка:
«Ми не хочемо, щоб станцію відновили». Усі об'єдналися навколо цієї позиції.
Ми тут живемо, нікуди не підемо!
Коли я дізналася, що хочуть перезапустити перший енергоблок,
я разом зі своєю подругою Полою
приєдналася до групи під назвою «Проти атомної енергії».
Панове, ми щодня відчуваємо наслідки цієї аварії.
Щоденну вентиляцію радіоактивних газів, зберігання високорадіоактивних відходів
і повну некомпетентність компанії «Джі-Пі-Ю».
Щонеділі я ходила на цей острів.
Я стояла біля воріт із табличкою з вимогою не перезапускати перший енергоблок.
Перезапуску — ні! Перезапуску — ні!
Після того, як ми почали активно виступати серед громади,
я почала бачити автівки на держномерах, з яких записували
номерні знаки машин наших активістів.
НІ ЯДЕРНІЙ БОМБІ
Я наївно сказала Полі: «Чого вони тут?»
Я відповіла:
«У тебе параноя. Ми ж немов крапля в морі».
Я була наївна.
Це мене дуже налякало.
Я подзвонила Ерику Епстіну в міський осередок «Тривоги Міддлтауна».
Кажу: «Ерику, ти чув про це?»
А він: «Так, Джойс, а ще наші телефони прослуховуються».
Головним локомотивом подій залишилася нажива.
Ці компанії ні перед чим не зупинялися,
щоби перший енергоблок на Три-Майл-Айленді знову запустили.
БОЖЕ, ЗАХИСТИ НАС
Я не хотіла, щоб мої діти на ще щось наражалися,
Для мене не було гіршого, ніж перезапуск тієї станції.
Це було рушійною силою для нас обох.
Я дуже хотіла мати можливість…
поглянути своїм дітям у вічі й сказати їм, що я зробила все можливе й неможливе,
що я зі всіх сил намагалася гарантувати їм безпеку.
Для мене це було найважливіше.
Чи може бути, що у вас з'явиться мавзолей на мільярд доларів?
Люди цієї округи по праву дуже скептично ставляться до цієї електростанції.
А тягар доказів свідчить проти…
надзвичайно потужний тягар доказів свідчить
проти тих, хто проведе перезапуск.
Раніше я думав, що ті, які розмахують руками
й горланять «Ні ядерній бомбі» тощо, —
я думав, що вони просто не розуміються на тому, наскільки безпечна ця станція.
Але мої переконання почали змінюватися після пережитого на Три-Майл-Айленді.
А коли я жив у Міддлтауні, то зрозумів,
що місцеві — це одні з найприязніших людей, яких я зустрічав.
Мене познайомили з Бетті Квакенбуш, і я почав з нею зустрічатися.
Її донька чекала на автобус уранці в день аварії —
десь за 900 метрів від другого енергоблока.
Ага, отут я.
НІКОЛЬ РЕМСБУРГ ЖИТЕЛЬКА МІДДЛТАУНА
Мама познайомилася з Риком Парксом, коли мені було десять-одинадцять.
Це фото мами й Рика.
Я одразу до нього потягнулася.
Мені сподобався його акцент, він трохи розтягував слова.
Залепетала: «Ти тягнеш слова».
Боже. Це було так давно.
Він увійшов у наше життя
й створив таку сімейну атмосферу, у якій я завжди почувалася затишно.
Не було нікого ближчого, кого б я міг назвати дочкою, ніж Нікі.
Тому я намагався настільки бути для неї батьком, наскільки міг.
Я знала, що Рик працює на Три-Майл-Айленді.
І одна з речей, про які я почала згадувати, —
це те, що мені постійно снилися ці кошмари.
Нікі часто казала про свої страхи, спричинені Три-Майл-Айлендом.
Одного разу вона сказала, що більше не хвилюється, бо знає,
що я подбаю про них з мамою.
Це твердо нагадало мені: «Будь відповідальним».
Тобі треба забезпечити непробійний захист для всього населення.
У той час «Бектел» просувалася в застосуванні свого полярного крана.
Я,
Ед Ґишел і Лері Кінг —
ми просили їх переглянути весь процес, щоб гарантувати загальну безпеку.
Але «Бектел» нічого не хотіла чути.
Тож Лері й каже: «Ну що…
розкажи це КЯР».
Що я й зробив.
КЯР
Паркс вважав, що процедури погано дотримані,
що може статися якийсь вибух і що це небезпечно,
станеться щось погане через цей кран.
Я подивився тоді на нього й не погодився.
І якщо аргументи не варті того, щоб діяти, то я від цього однозначно відмовляюся.
Голова КЯР в Міддлтауні, Лейк Барет, дозволяв їм робити, що завгодно:
«Завдяки обладнанню "Бектела" у нас усе вийде,
а Комісія з ядерного регулювання
може свої дурні правила засунути в зад».
І…
Що б він мені не казав, я б з цим
не погодився.
Може, йому не сподобалося.
Каже: «І процедури не такі, і це не таке…»
Але я не пішов
на ці драматичні сцени й мильні опери про те, чиї процедури кращі.
Ми, звісно, хотіли почути їхню думку.
Та ми проаналізували, що він сказав.
І мені доповіли, що кран безпечний.
То що, не було ризику? Аж ніяк.
Чи це був прийнятний ризик, щоб іти вперед і викачувати паливо? Так.
Тому я схвалив цей план.
Я попросив його про конфіденційність.
Але Лейк Барет викрив мене перед «Бектелом»…
навмисно.
Ні, я цього не робив. Це ж мале містечко?
Люди знали, що він виступає проти станції.
То чи залишився б секретом його візит до мене? Напевно, ні.
Розумієте?
КЯР СПОЛУЧЕНІ ШТАТИ
Якщо місцевий очільник КЯР клеїть дурня,
грається в забавки з атомною компанією й дозволяє їм вислизати,
як можна довіряти такій КЯР?
Треба встановити камеру на обох кутиках їхніх вуст,
щоб зрозуміти, з котрого вони брешуть.
КЯР, що наглядає за атомними станціями — це наче лисиця, що наглядає за курми.
Нічого вони там не регулюють.
Вони пліч-о-пліч з клятим Бектелем.
ОБЕРЕЖНО ЗАРАЖЕНА ЗОНА
Тоді Бектел прийшов домовлятись про використання цього полярного крана й каже:
«Чого мені переживати? У КЯР сказали, що все гаразд.
Підпишіть дозвіл.
І я відмовився підписувати цей дозвіл.
Тож, по суті, я…
зупиняв хід роботи, не давав їм наживатися.
Його звільнили.
Так вони чинять з незгідними.
Ґишела теж намагалися залякати.
Після того, як він виявив проблему з полярним краном,
його вирішили позбутися.
Вони зобов'язали Еда Ґишела пройти психологічну експертизу
й не пускали його на роботу,
доки він «не пройде психологічну експертизу».
Мені це нагадало сталінські прийоми, про які я вчив з історії.
ЕДВИН ҐИШЕЛ МАЄ ПРОЙТИ ЕКСПЕРТИЗУ ПСИХОЛОГІЧНОГО СТАНУ
Я знав, що мої дні пораховані.
Наступного ранку встав, збирався їхати на роботу.
Але моя машина не заводилась.
Подивився на кабелі акумулятора
й бачу, що трохи відстав мінус.
Виймаю я скриньку з інструментами з-під пасажирського сидіння.
І що я там знаходжу?
Пакет з марихуаною.
Санта-Клаус існує, та він ще не підкидав мені кайф в дім чи фургон на Різдво,
а це й Різдво не було.
Я заніс марихуану в дім і змив в унітаз.
А тоді, ясна справа,
зупиняє мене інспектор по дорозі на Три-Майл-Айленд.
Мене ніколи не обшукували.
Ніколи.
Вони підставляли мене для того, щоб звільнити з роботи
без вихідної допомоги.
Того ж дня
керівництво «Бектела» позбавило мене всіх повноважень
на управління полярним краном реактора.
Тож у мене більше не було нічого, що могло б їх зупинити.
Тепер небезпекою для них був сам я,
бо я надіслав КЯР заяву в письмовій формі,
заявивши, що це питання ядерної безпеки не було розглянуте.
Коли я пішов з роботи того дня, мені було страшно.
А коли прийшов додому,
Бетті глянула мене
й каже: «Що сталося?»
Я відповів їй: «Гадаю, мені потрібен адвокат.
У мене проблеми на роботі».
17 БЕРЕЗНЯ 1983 РОКУ П'ЯТЬ ДНІВ ДО ПІДЙОМУ ПОЛЯРНОГО КРАНА
Я працювала допізна, і тут пролунав дзвінок.
Відповіла: «Вітаю, це Проєкт захисту викривачів.
А голос на іншому кінці каже:
«Я не скажу вам, хто я».
Він сказав, що в нього серйозні проблеми на атомній станції.
Не схотів казати, на котрій. Але йому треба було
допомогти.
У той час Проєкт захисту викривачів, скорочено ПЗВ,
був провідною організацією, що гарантувала безпеку інформаторам,
і я переконала його, що якщо його питання справді настільки важливе,
то слід зустрітися цього ж вечора.
Він сказав, як називається бар,
і що він сидітиме в цьому барі в шкіряній темно-червоній куртці
й триматиме оберемок технічних креслень.
Я представилася, тоді трохи посиділа біля нього,
а він мовчав.
Я собі думаю: «Ну добре.
Щось поки успіху не видно».
Через Біллі я вперше зв'язався з Проєктом захисту викривачів.
Знаю, я був обережний з нею,
бо розумів, що вони можуть послужити найбільшою антиатомною структурою у світі,
а я міг їм дати те, що завдасть удару по атомній індустрії.
Він надзвичайно нервував.
Але допив пиво й каже:
«Ну, поговорімо». Ми пішли у відділену секцію.
Невдовзі я дізнався, що вона теж інформаторка.
У моєму випадку мій бос погрожував, що я втрачу батьківські права,
якщо розповім про його злодіяння.
І це сталося. Я втратила на рік батьківські права.
Я подумав собі:
«Ця жінка гідна поваги.
Гідна захоплення».
І я
ризикнув.
Рик розгорнув креслення й почав пояснювати мені,
що ми повинні перевірити,
щоб засвідчити, що полярний кран витримав усі ці роки
у високорадіоактивному середовищі й досі придатний до роботи.
Документи не лише містили докази, що це була потенційна загроза,
але й докази того, що його керівництво все знало
й було налаштоване продовжувати попри все.
Коли глянеш на такий документ, розумієш:
«Хтось за це сяде в тюрму».
Я пояснив їй: «У нас обмаль часу».
«Якщо ми змарнуємо цей шанс,
другого в нас уже не буде».
Комісари КЯР мали голосувати наступного тижня
за те, чи надати дозвіл на продовження очисних робіт.
У нас було п'ять днів.
Я переконувала його,
що він муситиме зробити більше, ніж просто поговорити зі мною.
Не дуже весело живеться, коли ти сам себе виставляєш напоказ якимсь людям,
а тоді кидаєш дуже негативне світло на їхні вчинки.
Ті люди тоді зазвичай полюють на тебе зі злістю в очах.
Це цілком зрозумілий страх —
стояти на роздоріжжі й вирішувати, чи йти далі, чи ні.
Маю на увазі, принаймні половина працівників
атомної енергетики, яких я представляла,
у певний момент десь на початку викриття інформації, казали:
«Не хочу бути наступною Карен Сілквуд».
1974 РІК КРЕСЕНТ, ОКЛАХОМА
ВІЧНА ПАМ'ЯТЬ
У листопаді 1974 року Карен Сілквуд була 28-річною активісткою профспілки,
яка працювала тут, на «Сімароні» корпорації «Кер-Мак-Ґі», лаборанткою.
Карен Сілквуд працювала на ядерному об'єкті в Оклахомі
й повідомляла Проєкту захисту викривачів про проблеми з безпекою працівників.
Сілквуд загинула в ДТП на цьому шосе,
дорогою на зустріч з журналістом «Нью-Йорк Таймс».
Її непокоїли надмірні дози радіації.
І коли вона їхала на зустріч з цим журналістом,
щоб надати докази
своїх звинувачень,
загинула в ДТП.
ДТП лише її машини.
У тілі покійної Карен Сілквуд знайшли радіоактивний плутоній.
У її крові виявили сліди радіоактивного ураження.
Її прихильники кажуть, що авто стояло на узбіччі,
а документи зникли.
Ну що, дивно, правда?
Чи її вбили, чи ні, ця смерть долила олію у вогонь
досі контроверсійного питання в нашій країні —
безпеки атомних електростанцій.
Було багато людей, яким погрожували,
їх лякали різні компанії по всій країні.
ВХІД НА ЯДЕРНИЙ ОБ'ЄКТ
Це може коштувати вам життя.
Судовий процес у справі Карен Сілквуд досі триває,
і досі лунає гучна дискусія.
Так от, привид смерті Карен Сілквуд
створив культуру страху.
18 БЕРЕЗНЯ 1983 РОКУ ЧОТИРИ ДНІ ДО ПІДЙОМУ ПОЛЯРНОГО КРАНА
Зустріч з Біллі була туманною.
Але…
вона таки переконала мене зважитися й піти поговорити з Томом Дівайном,
юридичним директором ПЗВ.
У Проєкті захисту викривачів ми працювали
над вісьмома тисячами справ наших агентів.
Справа Рик була чимось винятковим, бо ставки тут були значно вищі.
У мене було більше відчуття нагальності, ніж у всіх попередніх справах.
Бектел запланував підйом голівки на п'ятий день після мого знайомства з Риком.
Якщо полярний кран впустив би голівку реактора не туди, куди треба,
що спричинило б розплав,
який міг би знищити Філадельфію, Нью-Йорк і федеральний округ.
Східне узбережжя США могло б стати назавжди непридатним для життя.
Ми були на порозі апокаліпсису.
Ми почали обробляли свідчення й працювали над ними без вихідних.
Безперервно.
Ми оформили ці свідчення для подачі в Комісію з ядерного регулювання.
Але Рику
було зовсім незрозуміло, що його чекає далі.
Том сказав:
«Ну що, може, тобі варто оприлюднити цю інформацію».
Це б означало негайну смерть атомної індустрії.
Але в цьому проявлялася велика іронія.
Рик глибоко вірив у ядерну енергетику.
Його вела вперед саме відданість цим технологіям.
А це викриття назавжди викреслило б його з атомної енергетики.
Саме так організації реагують на інформаторів.
Вони — загроза, і їх треба знищити.
«Бектел» і «Дженерал Паблік Ютилитіс»
пішли б на все,
щоб закрити йому рот.
Я подумав: «Навіщо я це зробив?
Це варте воно моєї кар'єри?
Чи варто це опубліковувати?»
Я був дуже
схвильований,
стривожений.
І коли я намагався пояснити Бетті, що коїться в мене на роботі,
і що я хотів оприлюднити докази,
це була дуже напружена й важка дискусія, адже…
їй було страшно.
Вона хотіла, щоб я облишив це
й жив спокійно.
Але я не зміг втовкмачити їй
потенційну вагу того, що може трапитися.
Здавалося, що ситуація буде трохи напружена,
але нам ніколи не розповідали,
що саме там зараз відбувається.
Ми завжди почувалися в безпеці,
і в нас було сімейне тепло, якого ми всі прагнули.
А тоді, коли…
коли все почало змінюватися, змінилася й сім'я та стосунки між нами.
Я кохав її.
Я не хотів її втратити.
І я обожнював наших дітей.
Тож я забрав синів,
приїхав додому,
і коли ми вже підходили до моєї квартири,
я помітив, що двері прочинені.
Вони не були замкнуті. Було відчинено.
Я зрозумів тоді,
що в моїй квартирі хтось був.
Тому я сказав своїм хлопцям почекати внизу із сусідкою.
Я зайшов до своєї кімнати, бо там у мене був пістолет.
Я пройшовся коридором, де були туалети,
спальня моїх синів і моя спальня.
Штовхнув легенько двері, щоб перевірити, що там.
Я знав, що на ту пору квартира вже порожня.
Усередині нікого.
Схоже, нічого не забрали.
Телевізор був на місці, як і стереосистема.
Проте вони перерили шафу, де я зберігав свої документи.
Було абсолютно очевидно,
що єдине, що їх цікавило, —
це документи.
Якби я залишив там ті документи,
які встиг відвезти Тому Дівайну у Вашингтон,
то я б нічого не довів.
Я поговорив із сусідкою знизу.
Та підтвердила, що чула щось у моїй квартирі
напередодні, поки й мене, і моїх хлопців не було вдома.
Я злякався за життя моїх рідних, мов дикий звір,
після зламу моєї квартири.
Я сприйняв це як послання мені:
«Під загрозою твої сини, і ми дістанемо тебе через них».
Саме так я це й сприйняв.
Вони надбали собі смертельного ворога.
Бо погрожувати моїй синам — зась.
Вони перетнули межу.
За них я буду вбивати…
не вагаючись.
Я знав, що вони прагнуть помсти й що вони не зупиняться.
Та я був рішуче налаштованим перешкодити їм.
Я не знав, що ще можна зробити.
Я мав розповісти світу те, що, на мою думку, він мав знати,
перш ніж вони підуть на це.
І я оприлюднив докази.
Переклад субтитрів: Тарас Кунець