EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
20. MARTS 1983 - TO DAGE FØR KRANLØFTET
Efter indbruddet i min lejlighed
opfattede jeg det som et budskab fra GPU og Bechtel.
Jeg opfattede det, som om de bad mig om at trække mig.
Gjorde jeg ikke det, ville de gøre mig ondt.
Rick ringede og fortalte, at der havde været indbrud i hans lejlighed.
Jeg vidste, at det lokale politi havde et troværdighedsproblem.
Jeg vidste ikke, om han kunne stole på dem.
Jeg kontaktede FBI, og de kom til stedet.
Når vi taler med whistleblowere fra atomindustrien,
så ved vi altid, at de er i fare.
Men da Rick Parks fortalte om faren ved at bruge reaktorkranen,
skete det midt i alle de andre forseelser, der pludselig blev afsløret
om mulige kriminelle forseelser på Three Mile Island.
Der var tegn på, at hele historien om Three Mile Island,
helt tilbage til selve ulykken,
var en stor mørklægning, som selskabet og NRC stod bag.
Derfor blev Ricks påstand
en del af en meget større historie, der kunne gøre det af med atomindustrien.
FBI havde forklaret,
at ulykken fortsat blev efterforsket.
De bad mig svare på spørgsmål for at hjælpe dem med at forstå historien.
Men mit første spørgsmål lød: "Skal jeg få mine sønner væk herfra?"
Han sagde: "I betragtning af, hvad du er klar til at gå igennem,
tror jeg, det vil være en god ide."
Det overbeviste mig om, at jeg bevægede mig på farlig grund.
Det var en selvransagende beslutning at udtale mig offentligt.
Jeg er bange lige som alle andre.
Men jeg havde ikke noget valg.
Hvis den kran faldt ned og kostede nogen livet
eller det førte til et ukontrolleret udslip…
Jeg ville aldrig kunne se mig selv i spejlet igen, hvis det skete,
men jeg intet gjorde for at stoppe det.
Jeg vidste, at det ville koste mig mit forhold til B,
fordi hun ikke ville risikere,
at der skete hende eller hendes børn noget.
Hun var overbevist om, at vi alle ville blive dræbt.
Jeg må sige, at det var en begrundet bekymring.
B tog op til sin mors hus i Harrisburg. Det var et svært brud.
Mor forklarede, at det ikke ville gå.
"Hvorfor? Hvad er der galt? Hvad skete der? I var forelskede."
Hun sagde bare: "Det var noget, der skulle gøres."
-"Men hvorfor?" -"Det skulle gøres."
Jeg forstod ikke rigtigt, at det nok var…
…at det ville være sidste gang, jeg så Rick.
Når man står over for en beslutning…
…må man tage den.
Man må betale konsekvenserne for ens beslutninger.
Det gjorde jeg så.
Men det gjorde det ikke nemmere.
22. MARTS 1983 - DAGEN FOR KRANLØFTET
Den morgen, efter lidt eller ingen søvn, måtte jeg aflevere Ricks erklæring
til Atomkommissionen før afstemningen.
Samtidig holdt Tom en pressekonference.
Government Accountability Project of the Institute for Policy Studies
er stolt over at repræsentere Richard Parks.
Hr. Parks anklager Bechtel og General Public Utilities
for repressalier og chikane,
efter at han og andre afslørede store sikkerhedsbrud
med betydelige sikkerhedsmæssige problemer…
Bechtel og General Public Utilities vidste, at Rick kendte
til konsekvenserne med reaktorkranen,
og kunne afsløre risikoen for en nedsmeltning på østkysten.
De afholdt en pressekonference for at afvise det.
…at jeg har fuld tillid til, at alle aktiviteter på Enhed 2
er blevet udført med sikkerhed som en vigtig bekymring.
Intet kunne have slået mere på tromme end at have duellerende pressekonferencer,
der debatterede, hvorvidt vores lands østkyst ville overleve.
Der er foretaget mange genveje, der udgør en meget alvorlig risiko.
De bekymringer, hr. Parks fremsætter,
er blevet diskuteret og behandlet i detaljer.
Samtidig afleverede jeg erklæringen til kommissionen.
Der fandt en heftig diskussion sted blandt mødedeltagerne,
hvorefter de holdt pause.
Jeg var bange for, at kommissionen ville fortsætte ufortrødent
og blot betragte det som endnu en whistleblower.
Vi er bange for, at hr. Parks' oplevelse
afspejler oplevelserne hos de mange andre atomarbejdere, der har kontaktet os.
Jeg vil gerne give ham ordet, så han kan fortælle om sine oplevelser.
Jeg vidste, at sikkerhedsfejl på Three Mile Island, fire år efter ulykken,
ville betyde atomindustriens død.
Jeg ved bare, at jeg altid har været fortaler for atomkraft.
Det er jeg stadig,
men jeg er ikke fortaler for den type ledelsessystem.
Der er ingen undskyldning i nogen industri, slet ikke atomsektoren,
at ignorere et problem, når man bliver underrettet om det,
og prøve at tromle de folk, der gør opmærksom på de ting.
-Indtil nu har de ikke brugt kranen? -Nej, ikke endnu. Gud være lovet.
-Forventer du at beholde dit job? -Jeg er ligeglad.
Atomkommissionen kom ind i lokalet igen. Vi vidste ikke, hvad der ville ske.
Og så lukkede de simpelthen mødet ved at sige:
"Vi tillader ikke, at kranen fortsætter oprydningen."
Afstemningen er slut.
Jeg brød ud i gråd.
Missionen med at stoppe brugen af kranen var lykkedes.
Vi stoppede dem.
Da historien kom i pressen, stod det meget klart for mig,
hvor betydningsfuldt det var.
Jeg var meget taknemmelig,
for jeg vidste, at hans standpunkt havde konsekvenser.
Heldigvis valgte Rick at gøre det rette.
Jeg fortalte NRC, at jeg havde modtaget en trussel.
Selveste Lake Barrett sagde
at de ikke kunne finde noget galt med kranen.
Nej, jeg så ikke pressekonferencen, men jeg hørte om den.
Hvordan de ville gøre gengæld mod alle, der siger sandheden.
At den er beskadiget, at den ikke er sikker.
Jeg har aldrig hørt, at han blev tvunget ud af branchen
eller noget i den retning.
Jeg har aldrig hørt nogen sige, han var whistleblower.
Måske er han. Det ved jeg ikke.
Jeg ved ikke engang, hvad en whistleblower er,
fordi det bliver så følelsesladet,
men hvad mig selv angår,
Oprydningen skulle ske med folkets sundhed og sikkerhed som mål.
Det var mit fokus.
Kort efter jeg gik til medierne,
blev det bekendtgjort, at der ville blive en kongresundersøgelse,
og ledelsen var rasende.
De var rødglødende.
Jeg flyttede fra min lejlighed
til et andet hus, hvor ingen vidste, jeg boede,
fordi elselskabet havde fyret en masse folk
og stoppet alt arbejde. "Rick Parks løgnagtige anklager" fik skylden.
Oprydningen ville blive stoppet midlertidigt,
indtil de var færdige med efterforskningen.
APRIL 1983 - FIRE ÅR EFTER ULYKKEN
De første efterforskninger af ulykken konkluderede:
"Ja, det var den værste erhvervsmæssige ulykke i amerikansk historie,
men ingen døde. Lad os komme videre."
Det gælder ikke for Three Mile Island.
Da Rick Parks gik til pressen,
var mængden af kriminelle forseelser, der kom frem
under høringen, ganske usædvanlig.
En storjury har afgivet kendelse om,
at der skete mere end en ulykke på Three Mile Island.
Der står, at operatører har forfalsket sikkerhedsrapporter,
så de ikke skulle lukke reaktorerne ned.
Anklageskriftet anklager Metropolitan Edison
for et mønster af kriminel adfærd og overtrædelser, der begyndte i 1978.
Før opførelsen overhovedet var færdig,
forfalskede ledelsen data om kritiske udslip
og ødelagde dokumenter
for at holde anlægget i gang, når det skulle have været lukket ned.
Myndighederne har modtaget dokumenter,
der viser, at i månederne, før anlægget blev åbnet den 30. december,
var der mange fejl i sikkerhedssystemerne.
En af de ventiler, der sandsynligvis blev beskadiget på grund af udslip,
var den ventil, der sad fast.
I flere måneder før ulykken skjulte anlæggets ledelse
udslip i reaktorens kritiske vandkølesystem
for myndighederne og lagde dermed grunden for en katastrofe.
Problemet med de forfalskede udslipsdata…
Jeg var ikke opmærksom på det.
Jeg kan ikke…
Jeg kan huske, at jeg hørte om det, at jeg kendte til det.
Jeg mente ikke, det var et afgørende aspekt for ulykken…
…eller ej, så det kan jeg ikke sige noget om.
Men jeg har aldrig hørt, at det var…
…særligt afgørende, men…
Statsanklageren fremlagde et sviende angreb,
ikke blot mod firmaet for denne forbrydelse,
men også mod selve NRC.
Ingen gjorde sig nogen anstrengelse for at komme til bunds i det.
NRC kan ikke yde et acceptabelt sikkerhedsniveau
for landets atomkraftværker.
Desværre lod NRC dem slippe af sted med det.
Man fortolker ikke reglerne til ens egen fordel.
Man forfalsker ikke dokumenter. Man ødelægger ikke dokumenter.
Man driver ikke et atomkraftværk i strid med reglerne
og i strid med loven.
Vi opdagede også den værste fejl,
der udsatte folk for ekstrem fare.
Selskabet løj bevidst på ulykkens første dag.
DAGEN FOR ULYKKEN - KLOKKEN 13.50
Den første dag, klokken 13.15,
lyder der et højt bump, som alle i kontrolrummet hørte og følte.
De havde sendt brintgas ind i indeslutningsbygningen.
Det svarer til at åbne for gassen på ens grill.
Sætter man ikke straks ild til gassen, får man et stort "puf".
Det var ikke en eksplosion.
Der var ingen supersonisk chokbølge, men en stor brintforbrænding.
Det var en eksplosion. Brint eksploderer.
Man kan se på billederne, at deres telefoner næsten er smeltet.
Olietønderne er helt kollapsede.
Alle, der før troede, de ikke havde brændstofskader,
vidste, at de nu havde brændstofskader.
Det, de fleste tænker, hvad angår ulykken, er,
at ingen forstod det den første dag. De vidste ikke, hvad der foregik.
Intet kunne være mere forkert.
Baseret på, operatørerne vidnede om, og hvad undersøgelsen viste,
så kendte kontrolrummet til brintforbrændingen den dag.
Det var en alvorlig krise,
der var blot få minutter fra at forårsage flere hundrede tusinder af dødsfald
samt en permanent stråleforurening af hele området i Central Pennsylvania.
Selskabets advokat fik besked på at ændre historien og sagde:
"Nej, vi mener ikke, at brintforbrændingen var betydelig den første dag."
Jeg vidste det ikke.
Jeg vil ikke sige, at der ikke var nogen, der lagde to og to sammen allerede der.
Det ved jeg ikke.
Nogle af os dengang...
Da vi hørte det senere, vidste vi, præcis hvad det var,
men det kom ikke ind i analysesystemet
til de rette folk i kontrolrummet, der kunne forstå det.
Midt i ulykken insisterede selskabet på at nedtone det.
Sikkerheden på anlægget er tilstrækkelig…
Spørg Atomkommissionen. Jeg er sikker på, de ville handle.
Jeg tvivler på, at der sker en nedsmeltning…
Tidligt i forløbet erklærede mange over for efterforskerne,
at de forstod, præcis hvad brinteksplosionen betød.
At det betød, at kernen smeltede,
og at der muligvis blev udsendt en væsentlig mængde stråling.
Det var der ingen, der sagde til Pennsylvanias guvernør.
Faren var potentielt dødelige mængder stråling den første dag,
mens børn gik i skole, mens folk passede deres gårde.
Disse menneskers liv var i fare, men ingen fortalte dem det.
Vi mener ikke, det vil berettige en evakuering af Middletown-området…
De skulle have besluttet at evakuere den første dag.
Men det gjorde de jo ikke.
KRANLØFT - DEN 24. JULI 1984
Det har taget fem år at nå gårsdagens milepæl
i oprydningen i Three Mile Islands atomreaktor.
Det er det største skridt i den igangværende oprydning.
Arbejdere løftede dækslet på kraftværkets lammede atomreaktor
for første gang siden ulykken i 1979.
Da de satte kranen i drift, var jeg blevet fyret.
Da de testede kranen, virkede den.
Da de fæstnede kranen til hovedet på reaktorbeholderen, gik den i stykker.
Kranen sad fast flere steder.
Det skete efter adskillige reparationer.
Havde de gjort det for et år siden,
hvem ved, hvilke katastrofer der kunne være sket.
Og det var nok det største kosmiske lettelsens suk i mit liv.
Derfor tager man ikke genveje i atomindustrien.
Derefter
trådte Bob Arnold tilbage, da der herskede tvivl om ledelsens integritet.
Den lokale chef for NCR, Barrett Lake, trådte også tilbage.
Jeg trådte ikke tilbage. Lad os gøre det helt klart.
Det er ikke sandt. Jeg var…
Jeg blev overflyttet. Det bad jeg om. Ja.
Det var til dels også for, at min søn kunne gå skole i Maryland,
så han ikke blev nødt til at skifte skole. Så det…
Det havde intet at gøre…
…med disse begivenheder og reaktorkranen…
…så vidt jeg ved.
MAJ 1985 - SEKS ÅR EFTER ULYKKEN
Atomkommissionen stemmer i næste uge om
at genstarte den uskadede reaktor på Three Mile Island i Pennsylvania.
GPU insisterer på, at Three Mile Islands reaktor et,
som ikke blev beskadiget i ulykken,
kan genstartes uden problemer. Rørene er repareret,
og operatørerne er specialuddannede.
Hele strålingskontrolpanelet…
Selv efter anklageskriftet blev kendt,
gjorde NRC og selskabet alt, hvad de kunne,
af frygt for, at ulykken havde dræbt industrien,
og de var fast besluttet på at genstarte Enhed 1
for at vise, de kunne komme tilbage.
Staten Pennsylvania og de lokale indbyggere
er meget imod det.
VI STOLER PÅ GUD VI STOLER IKKE PÅ TMI
Vi ved nu, at de løj. Vi kender faren.
Vi besluttede, at vi ville gøre alt, hvad vi kunne
for at holde den lukket.
Jeg gør det, fordi jeg elsker mit hjem og mine børn.
Vi er mødre og fædre. Vi har børn og børnebørn.
Vi er ikke statistik. Vi er mennesker.
Der havde aldrig været en erhvervsmæssig atomkatastrofe i dette land.
Vi var de første.
Vi burde have få garanti for, at det selskab ikke ville starte op igen.
Anlæggets operatører fremviste forbedringer for 100.000.000 dollars,
som de hævder vil gøre fabrikken klar til genstart,
mens modstandere siger, at deres modstand er lige stærk som altid.
Anlægget holder bogstaveligt talt ens liv i hænderne,
og jeg opgiver ikke uden kamp.
Selskabet har haft den værste atomulykke i atomkraftens historie.
De kan intet sige, der kan berolige mig.
HOLD ANLÆGGET LUKKET
Da sandheden kom frem i årenes løb,
øgede kun den kløft i troværdighed,
der stadig hjemsøger atomkraftindustrien.
Det er et historisk vendepunkt.
Genstarten af Three Mile Island er et symbol
på atomkraftens overlevelse i USA.
Der foregår en hård kamp om genstarten af Three Mile Island,
og GPU gav den hele armen.
De inviterede admiral Rickover, manden bag Atomflåden,
til Three Mile Island.
Han havde stor indflydelse på adskillige af NRC-komitemedlemmerne,
og industrien generelt,
og han sagde god for, at Three Mile Island kunne genstarte.
Jeg ville gerne bo…
Skaf mig et sted i denne bygning, jeg ville gerne bo her.
Men vi troede ikke, at anlægget ville komme i drift igen,
baseret på overvægten af beviser for,
at de hverken havde ressourcer, egenskaber eller integritet til at drive det sikkert.
Man lader ikke en forbryder drive et atomkraftværk, vel?
AFSTEMNING OM GENSTART AF ENHED ET 29. MAJ 1985
Jeg mener, at de store ledelsesfejl i 1979 er blevet rettet.
-Hvem stemmer for? -Ja.
-Imod? -Nej.
Mordere! Nazimordere, det er, hvad I er.
-Vær venlig-- -I dræber vores børn.
I er mordere!
Vi har afsluttet mødet…
Enhed 2-ulykken var traumatiserende for de lokale.
Det er der ingen tvivl om.
Var folk følelsesladede ved tanken om, at Enhed 1 genstartede? Klart.
Vi stemte nej!
Protestdemonstrationer begyndte på Three Mile Island
inden for få timer efter beslutningen om genstart den 29.
Men der fandt en udmattende, mangeårig og dyr proces sted
for at sikre, at anlægget var sikkert ved genstart.
Jeg var chokeret.
Jeg var fuldstændig chokeret.
Jeg kunne ikke tro det.
Efter at selskabet var blevet tiltalt for snyd,
for at lyve, for at forfalske data…
Men det er okay. De kan stadig drive anlægget.
At sige til hele samfundet:
"I tæller ikke."
"Hvordan I har det, hvad I gør, eller hvor I bor, er ikke vigtigt.
Det er vigtigere, at vi tjener penge."
Der er ingen rimelig undskyldning. Ingen.
Derudover finder vi senere ud af,
at admiral Rickovers støtte til Three Mile Island
undermineres af det faktum,
at GPU donerede 380.000 dollars til Rickovers uddannelsesfond.
Senere sagde admiral Rickovers søn Robert,
at hans far var klinisk senil på det tidspunkt, hvor han godkendte det.
Jeg mener ikke personligt, at Enhed 1 skulle have driftstilladelse.
Jeg er glad for, admiral Rickover ikke er i live og hører mig sige,
at jeg var uenig med ham.
Industrien lærte af det her,
at man kan lyve, snyde, forfalske dokumenter,
intimidere og chikanere arbejdere, blive dømt for en forbrydelse,
men stadig få tilladelse til at drive en atomreaktor.
Det er læren fra Three Mile Island.
Siden Three Mile Island blev sat i drift igen i 1985,
skaber det fortsat bekymring.
Og overfor en usynlig atomtrussel
tvivler lokalsamfundene på, at de er i sikkerhed.
Da jeg forlod Three Mile Island,
prøvede jeg at lægge så stor mental afstand til det sted, som jeg kunne.
Men jeg har aldrig glemt det, og jeg er aldrig kommet over det.
Nogle gange bekymrer det mig stadig. Det generer mig dybt ind i min sjæl,
at jeg måtte gennemgå det for at udføre det job, vi alle fik til opgave:
At beskytte offentligheden.
Folk skal vide, hvad der skete med lokalbefolkningen,
hvad de stadig har med at gøre.
Og hvordan det stadig stikker sit grimme fjæs frem selv efter 40 år.
Atomkommissionen og forsyningsselskabet forrådte os,
fordi de ikke ville se udfaldet i øjnene.
Det store mysterium på Three Mile Island er, hvor meget stråling der slap ud,
men problemet er, at mange data aldrig blev medtaget i en videnskabelig analyse.
Da nedsmeltningen fandt sted,
var der ingen præcedens for, hvad man skulle gøre.
Atomkommissionen havde derfor ingen plan klar.
Det meste af den stråling, der slap ud, slap ud inden for de første tre dage,
men de havde intet strålingsovervågningsudstyr.
Derfor måtte man simpelthen gætte sig til,
hvor meget stråling der rent faktisk slap ud i miljøet.
Delstatens sundhedsstyrelse havde lovet, at de ville gennemføre en undersøgelse,
hvis man boede inden for en radius af otte kilometer fra Three Mile Island.
Da undersøgelsen fandt sted, blev vi ikke kontaktet.
Paula kontaktede en af hendes venner i nabolaget,
som hun vidste arbejdede på undersøgelsen.
Hun sagde, "De sagde, at du ikke bor inden for radiussen på otte kilometer."
Det er løgn.
Uanset hvor man placerer kompasset på øen, er vi inden for en radius på 8 km.
Derfor gør det mig dybt bekymret: Hvorfor ville de ikke inkludere os?
Jeg var bekymret for den stråling, jeg var udsat for.
De overvågede mig i en årrække.
Heldigvis havde jeg ingen langtidsvirkninger.
Så det var… Vi var heldige.
Jeg mener, at atomindustrien
gik glip af den bedste mulighed for reklame.
At kunne sige:
"Det værste, der kunne ske, skete.
Ingen blev eksponeret for så meget stråling,
at det kunne give en biologisk effekt."
Inden for en radius på 30 kilometer var der ingen tegn på unormalt kræftmønster.
I 1985 haster sundhedsstyrelsen til for at fritage selskabet for ansvar,
men ingen ved sine fulde fem ville udlede, straks efter ulykken,
hvorvidt der er sket en negativ påvirkning fra udsættelse for stråling.
Sådan opstår radiogen kræft ikke. Der er latenstid.
Det ligger til evig tid i baghovedet som en mørk skygge. Man spekulerer:
"Rammer det mig? Slår det mig ihjel?"
Hvad, der er endnu vigtigere:
Det kan påvirke ens genetiske dna resten af ens børns liv.
Min mand fik diagnosen Hashimotos efter ulykke.
Det er en sygdom, der angriber skjoldbruskkirtlen.
Endokrinologen spurgte, om han boede i nærheden af Three Mile Island.
Jeg kan huske, at jeg tænkte, at mine børn var dødsdømte.
Jeg var overbevist om, de var dødsdømte.
For nylig fik min yngste datter fjernet et fibrom. Det vejede fem kilo.
Spørgsmålet om kræft i lokalsamfundet er meget personligt for mig.
Jeg har selv haft kræft.
Mit 18-årige barnebarn havde Non-Hodgkin lymfom.
Det er meget trist.
De er gode mennesker.
Jeg tror ikke, de sygdomme havde noget med Three Mile Island at gøre.
Det tror de nok…
Hvis det er, hvad de tror, så er det sådan.
Den førende ekspert i kræftstatistik i lokalområdet
undersøgte strålingsniveauerne og vindretningen,
der gik op og ned ad Susquehanna-floden.
Han fandt to til tre gange højere forekomst af kræft
i området, hvor strålingen var,
sammenlignet med de omkringliggende bakker, hvor der ingen stråling var.
Kan du finde en enkelt person,
der vil fortælle en historie, der nok ikke er videnskabeligt berettiget?
Det kan man.
Man kan nok finde dem og lave et vidunderligt program,
der skræmmer folk. Måske får det høje seertal.
Men det er en gang vrøvl.
For et par år siden
var området herfra, omkring min arm, omkring mine bryster,
ned til bækkenområdet, dækket af lymfomer.
Der gik mange år, før Nikki udviste
reaktioner på den stråling, hun fik som lille pige.
Jeg er fuldstændig overbevist om, at hendes kræft
er et resultat af strålingseksponeringen fra Three Mile Island.
Undskyld.
-Må jeg stille et hurtigt-- -Ja.
Hvad er det med hosten?
Det er…
Jeg har ingen spytkirtler og ingen kirtler på denne side af ansigtet.
Nogle gange strammer det så meget, at jeg ikke kan tale.
Jeg kan ikke trække vejret, og jeg må rense det ud.
Hvad skyldes det?
Kræft. Strubekræft.
Jeg tror, det skyldes min baggrund i atomindustrien, men jeg var også ryger.
Så der er altid det "men", der forhindrer en i at sige med sikkerhed.
Det er derfor, NRC slipper afsted med alt.
Three Mile Island slap en enorm mængde stråling ud.
Der er for mange, der oplever for mange symptomer,
og det har overbevist mig om,
at eksponeringen nemt kunne have været på et niveau,
hvor der er langvarig biologisk påvirkning,
som senere kan føre til kræft.
Man kan aldrig fjerne de traumer,
som nogle mennesker har lidt under i 40 år,
og en by, der skal komme sig.
Da Rick kontaktede mig,
var det hans måde at sige på: "Tiden er inde.
"Det er på tide, vi fortæller historien."
Hej med dig.
Du ser fantastisk ud.
Jeg er ked af det med din mor.
Åh, gud.
Jeg har ikke set Rick i alle de år.
Lige efter han fandt ud af, at jeg har kræft,
kontaktede han mig.
Jeg føler, at Three Mile Island har været en central del af mit liv,
lige siden jeg satte fod på den ø, og jeg ville ønske, at det ikke var sådan.
Jeg har det på samme måde.
Hvor længe har du været i remission?
I to år nu.
Det har været en lang, lang vej.
-Som du selv kender. -Altså… nej.
Jo. Det er forfærdeligt.
Har nogen nogensinde spurgt dig eller din mor om,
hvad der skete med mig, efter jeg gik til medierne?
Jeg er her en dag, og så er jeg væk?
Mor talte ikke rigtig om det.
-Jeg vidste, hun var bange. -Hun var skrækslagen.
Jeg har kun fået knust mit hjerte to gange i mit liv.
Den ene gang var med drengenes mor, den anden var med din mor.
Ja, jeg var fuldstændig slået ud.
I sidste øjeblik bad din mor mig om ikke at gå til medierne.
Fordi hun vidste, ligesom jeg vidste det,
at prisen ville blive høj.
Det ødelagde mit liv.
Det ødelagde dit liv.
Det vendte det helt på hovedet, hvis det ikke ødelagde det.
Hvis din mor og jeg kunne have fundet en måde,
hvor jeg kunne slippe ud af det rod
uden at gå til medierne, havde jeg gjort det.
Men jeg kunne ikke komme på nogen anden løsning.
-Synes du, jeg er et fjols? -Nej.
Du er min helt.
Jeg synes, du er modig.
Du betyder noget særligt for mig.
Det, du gør, det, du stadig gør,
efter alle de år, er det rigtige at gøre,
og jeg er ked af, det har ødelagt dit liv.
En, der prøvede at gøre det rigtige af de rigtige grunde,
bør ikke være et indirekte offer.
Jeg elsker dig.
Som mange gamle mænd har jeg haft mulighed for at tænke over tingene.
Efter alt det, der skete for mig på Three Mile Island,
ændrede det måden, jeg så på livet på. Det ændrede måden, jeg så på mennesker på.
Men hvis du spørger mig i dag,
var det så det værd at få denne kraft til at eksistere?
Ulykken skete på Tjernobyl-stationen i Ukraine.
Der er umuligt at sige, hvor megen varig skade
den radioaktive sky allerede har forårsaget.
Det er langt værre end Three Mile Island-hændelsen i 1979.
For ti år siden i morgen blev USA konfronteret
med mareridtet på Three Mile Island Atomkraftværk.
Siden har der ikke været en eneste ordre
på et nyt kommercielt atomkraftværk i De Forenede Stater.
Som det er blevet demonstreret, er mennesket arrogant
og tror, at han kan designe alt, hvad han vil,
og at det vil modstå naturens værste kræfter.
Det er en falsk antagelse.
Eksplosioner ved Fukushima-reaktoren
i kølvandet på jordskælvet og tsunamien
udløser frygt for en atomnedsmeltning.
Spørgsmålet er, om fremtidige katastrofer kan afværges.
Atomkraftværket på Three Mile Island er nu lukket ned.
Man giver fra konkurrencen fra andre energikilder skylden.
Anlægget lukker officielt,
men det vil stadig tage årtier, før oprydningen er færdig.
Jeg tror stadig på løftet om atomenergi.
Hvert land skal investere i nye teknologier for ren energi.
Med antallet af atomkraftværker, der lukker ned i USA over de næste ti år,
vil forsyningen til elnettet falde fra 21 til 7 procent.
Det er en moderne energikrise, der har brug for løsninger,
og atomkraft skal fortsat være en mulig løsning.
Men vi får aldrig en levedygtig atomindustri her i landet,
før vi fjerner profitmotivet.
Man kan ikke have et profitmotiv, der tilsidesætter sikkerheden.
Jeg fortryder intet.
Under de samme omstændigheder ville jeg gøre det igen,
selvom jeg kendte prisen, jeg måtte betale,
og selvom det kunne have været slutningen på atomindustrien.
Og jeg ventede 37 år på at fortælle denne historie.
Her har I den.
SIDEN ULYKKEN I 1979 ER DER KUN BLEVET OPFØRT TO NYE REAKTORER.
DE HAR SIKKERHEDSPROBLEMER OG ER MILLIARDER OVER BUDGET.
INGEN AF DEM ER I DRIFT.
NRC OG MET ED BLEV SPURGT, OM DE BEVIDST
TILBAGEHOLDT INFORMATION DA ULYKKEN FANDT STED.
FIRST ENERGY, SELSKABET, DER EJER MET ED,
AFSLOG AT UDTALE SIG.
NRC SVAREDE, AT DE UDTALELSER, DER BLEV FREMSAT UNDER OG EFTER
ULYKKEN, VAR "BASERET PÅ BUREAUETS UAFHÆNGIGE ANALYSE
AF DEN INFORMATION, DER VAR TILGÆNGELIG PÅ DET TIDSPUNKT"
OG FASTHOLDER, AT "I MÅNEDERNE EFTER ULYKKEN, SELVOM DER BLEV
STILLET SPØRGSMÅL VED MULIG UØNSKET STRÅLINGSEFFEKT
PÅ MENNESKE-, DYRE- OG PLANTELIV,
KUNNE INGEN DIREKTE KORRELERES TIL ULYKKEN."
Tekster af: Karen Dyrholm