EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
20. MARS 1983 TO DAGER FØR KRANLØFTET
Etter innbruddet i leiligheten min,
regnet jeg med at GPU og Bechtel prøvde å gi meg en beskjed.
Jeg antok at de prøvde å få meg til å gi meg,
ellers kom jeg til å få juling.
Rick ringte og sa at noen hadde brutt seg inn hos ham.
Jeg visste at det lokale politiet hadde et troverdighetsproblem.
Jeg var usikker på om han kunne stole på dem.
Så jeg tok kontakt med FBI og de kom til åstedet.
Når vi snakker med varslere som kommer fra atomindustrien,
vet vi alltid at de er i fare.
Men når Rick Parks forteller
om hvor alvorlig det er å bruke kranen,
skjedde det samtidig som alle de andre ugjerningene
som plutselig ble avslørt,
om mulig kriminelle forseelser på Three Mile Island.
Det var tegn på at hele historien om Three Mile Island,
helt tilbake til ulykken,
var en dekkhistorie fra selskapet og Atomsikkerhetsnemnda.
Så Ricks påstand
ble en del av den mye større historien som kunne drepe atomindustrien.
FBI hadde forklart
at ulykken fortsatt ble etterforsket,
og de ville ha hjelp av meg til å forstå hele historien.
Men det første jeg spurte om, var: "Burde jeg sende vekk sønnene mine?"
Han sa: "Med tanke på hva du skal gjøre,
tror jeg det kan være lurt."
Det overbeviste meg om at jeg var i fare.
Det var en selvransakende avgjørelse å gjøre det offentlig.
Jeg er redd som alle andre.
Men jeg hadde ikke noe valg.
Hvis kranen falt og tok liv,
eller utsatte allmennheten for ukontrollert stråling,
kunne jeg aldri mer se meg i speilet hvis jeg ikke hadde prøvd å stoppe det.
Jeg visste at det ville koste meg forholdet til B,
for hun ville ikke risikere
at hun og barna ble skadet,
og hun var overbevist om at vi alle ville dø.
Det var en velbegrunnet bekymring.
B reiste til moren i Harrisburg.
Det var et vanskelig brudd.
Mamma forklarte at det ikke kom til å funke.
Jeg spurte: "Hvorfor? Hva er galt? Hva skjedde? Dere var forelsket."
Og det var bare…
"Det var noe som måtte gjøres."
"Men hvorfor?"
"Det måtte gjøres."
Jeg forsto ikke på det tidspunktet at…
…at det nok ble siste gang jeg så Rick.
Når du står overfor en avgjørelse…
…må du ta den.
Du må ta konsekvensene av avgjørelsene du tar.
Så jeg gjorde det.
Men det gjorde det ikke lettere.
22. MARS 1983 DAGEN KRANLØFTET SKULLE SKJE
Den morgenen, med lite eller ingen søvn, måtte jeg levere Ricks vitneerklæring
til Atomsikkerhetsnemnda før avstemmingen.
Samtidig holdt Tom en pressemelding.
Regjeringens ansvarsprosjekt fra Institutt for politikkstudier
er stolte over å representere Richard Parks.
Mr. Parks anklager Bechtel og General Public Utilities
for represalier og trakassering
etter at han og andre avslørte store kvalitetssikringsbrudd
og store sikkerhetsproblemer…
Bechtel og GPU visste at Rick kunne fortelle
om konsekvensene med kranen,
og avsløre sjansen for en nedsmelting som kunne ødelegge østkysten.
Så de hadde en pressekonferanse for å motbevise det.
…at jeg er helt sikker på at alle aktiviteter på TMI 2
har blitt utført med tanke på sikkerhet.
ROBERT ARNOLDS DIREKTØR, GPU NUCLEAR
Ingenting kunne ha skapt mer oppstyr enn konkurrerende pressekonferanser
som diskuterte overlevelsen av vårt lands østkyst.
Det har blitt tatt mange snarveier som kan være svært farlige.
Sikkerhetsproblemene Mr. Parks nevnte,
har blitt grundig diskutert og behandlet.
Samtidig leverte jeg erklæringen til kommisjonen.
Det var mye diskusjon blant medlemmene,
så tok de en pause.
Men jeg var redd for at nemnda skulle gå videre
og se på dette som bare nok en varsler.
Det er urovekkende at Mr. Parks erfaring
gjenspeiler det så mange andre atomarbeidere har kontaktet oss om.
Jeg vil gi ham ordet for å beskrive opplevelsene.
Jeg visste at sikkerhetsfeil på Three Mile Island,
fire år etter ulykken,
ville bli begynnelsen på slutten for atomindustrien.
Jeg vet bare at jeg alltid har vært forkjemper for atomkraft.
Det er jeg fortsatt,
men jeg er ikke en forkjemper for den typen styringssystem.
Det finnes ingen unnskyldning, spesielt ikke i atomindustrien,
når du blir kontaktet angående et problem og ignorerer det,
og prøver å knuse
de som gjør deg oppmerksom på det.
Har de brukt kranen enda?
Nei. Gudskjelov.
Mr. Parks, forventer du å beholde jobben din?
Jeg bryr meg ikke.
Atomsikkerhetsnemnda kom tilbake.
Vi visste ikke hva som ville skje.
De erklærte ganske enkelt møtet som hevet, og sa:
"Vi lar ikke kranen fortsette med oppryddingen."
Det avslutter avstemmingen vår.
Jeg gråt.
Oppdraget med å stoppe bruken av kranen var fullført.
Vi stoppet dem.
Da historien ble lagt ut i pressen, ble det altfor tydelig for meg
hvor enormt dette problemet var.
Og jeg var veldig takknemlig
fordi jeg visste at holdningen hans har konsekvenser.
Heldigvis valgte Rick å gjøre det rette.
Jeg fortalte Sikkerhetsnemnda at jeg hadde blitt truet.
Selve Lake Barrett sa at de ikke fant noe galt med kranen.
Jeg så ikke på pressekonferansen, men jeg hørte om den.
At de skulle hevne seg på alle som fortalte sannheten,
og at det er korrupt, og ikke trygt.
Jeg hørte aldri at han ble jaget fra bransjen
eller noe sånt.
Jeg hørte ham aldri… si at han var han varsler.
Kanskje han er det. Jeg vet ikke.
Jeg vet ikke alltid hva en varsler er,
fordi det fort blandes inn følelser,
men så vidt jeg vet,
jobbet vi med folkehelsa for å rydde opp.
Jeg fokuserte på det.
Like etter at jeg offentliggjorde det,
ble det kunngjort at kongressen skulle etterforske det,
og ledelsen var rasende.
De var forbanna.
Jeg flyttet fra leiligheten jeg bodde i til et annet hus ingen visste om,
for selskapet hadde avskjediget mange,
stoppet alt arbeid, og de skyldte på "Rick Parks løgner".
Alt ble suspendert i forbindelse med oppryddingen
til de var ferdige med etterforskningen.
APRIL 1983 FIRE ÅR ETTER ULYKKEN
Den tidlige etterforskningen av ulykken kom frem til at:
"Ja, dette var den verste kommersielle ulykken i USAs historie…
…men ingen døde.
La oss gå videre."
Det er ikke historien om Three Mile Island.
Da Rick Parks snakket offentlig,
var mengden forseelser som ble avslørt
i høringsprosessen helt utrolig.
En føderal storjury har oppdaget
at det ikke bare var en ulykke på Three Mile Island.
Det står at operatører forfalsket sikkerhetsrapporter
så de ikke måtte slå av reaktorene.
Tiltalen anklager Met-Ed
for kriminell oppførsel…
DAVID QUEEN STATSADVOKAT
…og regelbrudd som begynte i 1978.
Før byggingen var ferdig,
forfalsket selskapets ledelse viktige lekkasjeopplysninger
og ødela dokumenter
for å holde kraftverket i gang når det skulle vært stengt.
Dokumenter sendt til myndighetene,
viser at før kraftverket ble åpnet den 30.desember i fjor,
var det mange feil i sikkerhetssystemene.
En av ventilene
som antakelig ble skadet som følge av lekkasjer,
var ventilen som ble sittende fast.
Måneder før ulykken, skjulte kraftverkets ledere
lekkasjer i reaktorens kritiske vannkjølesystem
for myndighetene, og la grunnlaget for en katastrofe.
Problemet med forfalskninger…
Jeg fulgte ikke med på det.
Jeg mener, jeg…
Jeg husker at jeg hørte om det.
Jeg trodde ikke det var en grunn til at ulykken skjedde…
…eller ikke.
Så jeg kan ikke si noe om det.
Men jeg hadde aldri hørt at det var…
…så viktig, men…
Statsadvokaten gikk hardt frem,
ikke bare mot selskapet for denne kriminelle oppførselen,
men også mot Atomsikkerhetsnemnda.
Og ingen der prøvde å komme til bunns i dette.
Atomsikkerhetsnemnda kan ikke tilby et akseptabelt sikkerhetsnivå
for landets kjernekraftverk.
Dessverre slapp de unna med det.
Du tolker ikke reglene til din fordel.
Du forfalsker ikke dokumenter. Du ødelegger ikke dokumenter.
Du driver ikke et kjernekraftverk i strid med forskrifter
og i strid med loven.
Vi fant også ut det verste problemet
som satte folk i ekstrem fare.
Selskapet løy med vilje den første ulykkesdagen.
ULYKKESDAGEN KL.13.50
På den første dagen, klokken 13.15,
hørte og følte alle i kontrollrommet et høyt dunk.
De hadde sluppet ut hydrogengass.
Det var som om du skrur på både gassen og grillen,
og ikke tenner på med en gang, og det blusser opp.
Det var ikke en eksplosjon.
Det var ingen sjokkbølge, men mye hydrogen tok fyr.
Det var en eksplosjon. Hydrogen eksploderer.
Du kan se bildene, telefonene deres er nesten smeltet,
oljefatene har falt sammen.
De som trodde at de ikke hadde brenselskader før,
visste at de hadde det etterpå.
Det de fleste tror om denne ulykken,
er at ingen skjønte hva som foregikk den første dagen.
Ingenting er lenger unna sannheten.
Ifølge det operatørene vitnet om og det etterforskningen viste,
visste kontrollrommet om hydrogenbrannen den dagen.
Og dette var en alvorlig krise,
bare minutter unna hundretusenvis av døde mennesker.
Hele området i sentrale Pennsylvania
kunne blitt permanent kontaminert.
Men selskapets advokat fikk mange av dem til å endre forklaring, og sa:
"Nei, vi trodde ikke hydrogenbrannen var viktig den første dagen."
Jeg visste det ikke.
Jeg skal ikke si at ingen
la to og to sammen allerede.
Jeg vet ikke.
Noen av oss, da vi hørte det senere, visste nøyaktig hva det var,
men det kom ikke inn i analysesystemet
til de i kontrollrommet som kunne forstå det.
Midt under denne ulykken,
insisterte selskapet på å bagatellisere den.
Sikkerheten er tilstrekkelig…
Spør Atomsikkerhetsnemnda. De hadde sikkert handlet.
Jeg tviler på at noe har smeltet…
Tidlig vitnet mange til etterforskerne
om at de forsto nøyaktig hva hydrogeneksplosjonen betydde.
At den betydde at kjernen smeltet
og at en betydelig mengde stråling kunne slippes ut.
Ingen sa det til guvernøren i Pennsylvania.
Faren var potensielt dødelige mengder stråling den første dagen,
mens barn var på skolen og folk jobbet på gårdene sine.
Livene deres var i fare og ingen sa noe til dem.
Vi tror ikke evakuering av Middletown-området er nødvendig…
De burde ha evakuert den samme dagen som ulykken skjedde.
Men det gjorde de ikke.
KRANLØFT 24. JULI, 1984
Det har tatt fem år å nå nattens milepæl
i oppryddingen med Three Mile Island-reaktoren.
Det er det største steget i oppryddingen så langt.
Arbeidere løftet lokket på kraftverkets ødelagte atomreaktor
for første gang siden ulykken i 1979.
Da de tok kranen i bruk, hadde jeg fått sparken.
Kranen virket da de prøvde den.
Da de festet kranen til reaktorhodet, sviktet den.
Kranen hadde stivnet på forskjellige steder.
Dette var etter mange reparasjoner.
Hvis de hadde gjort dette for et år siden,
hvem vet hva slags katastrofer vi kunne hatt.
Og det var nok
den største lettelsen i livet mitt.
Det er derfor man ikke tar snarveier i atomindustrien.
Etter det,
sluttet Bob Arnold på grunn av tvilsom integritet i ledelsen.
Lederen for Atomsikkerhetsnemnda på stedet, Lake Barrett, sluttet også.
Jeg sluttet ikke. La oss gjøre det helt klart.
Det er ikke sant. Jeg ble…
Jeg ba om å bli omplassert.
Det var delvis så sønnen min kunne gå på skole i Maryland
og ikke bytte skole halvveis. Så…
Det at jeg sluttet, hadde ikke noe å gjøre…
…med disse hendelsene og kranen…
…så vidt jeg vet.
MAI 1985 SEKS ÅR ETTER ULYKKEN
Atomsikkerhetsnemnda stemmer kanskje neste uke
på om de skal gjenstarte den uskadde reaktoren på Three Mile Island.
GPU insisterer på at Three Mile Islands reaktor én,
som ikke ble skadet i ulykken,
er trygg å starte på nytt med reparerte rør
og spesialutdannete operatører.
Hele stråleovervåkingspanelet…
Selv etter at tiltalen mot selskapet ble kjent,
gjorde Atomsikkerhetsnemnda og selskapet alt de kunne
fordi de var redde for at ulykken hadde drept industrien,
og de var fast bestemte på å starte Enhet 1 på nytt
for å vise at de kunne komme tilbake.
Delstaten Pennsylvania og de som bor i nærheten
er mot det.
VI STOLER PÅ GUD IKKE PÅ TMI
Vi vet nå at de løy. Vi vet om faren.
Vi bestemte at vi skulle gjøre alt vi kunne
for å holde den stengt.
Jeg gjør dette fordi jeg elsker barna og hjemmet mitt.
Vi er mødre, fedre, vi har barn, barnebarn.
Vi er mennesker, ikke statistikker.
Det hadde aldri vært en kommersiell atomkatastrofe i dette landet.
Vi var de første.
Og vi burde ha blitt garantert at det selskapet ikke kunne starte igjen.
TMIs operatører viste forbedringer verdt 100 000 000 dollar
som de sier klargjør kraftverket til omstart,
mens motstandere sier at de er like mye mot det som før.
Det kraftverket holder livet vårt i hendene,
og jeg gir meg ikke uten kamp.
Dette selskapet hadde den verste kommersielle atomulykken
i kjernekraftens historie.
Ingenting de sier kan berolige meg.
HOLD TMI STENGT
Da sannheten kom frem i årenes løp,
økte det troverdighetsproblemet
som fortsatt hjemsøker kjernekraftindustrien.
Dette er et av de øyeblikkene i historien som er et vendepunkt.
Omstarten av Three Mile Island er et symbol
på at atomkraften i Amerika overlever.
Det er stor uenighet om Three Mile Island skal åpnes igjen,
og GPU gjorde alt de kunne.
De hentet admiral Rickover, faren til marinens atomavdeling,
til Three Mile Island.
Han hadde stor innflytelse på mange i Atomsikkerhetsnemnda,
industrien generelt,
og sa at det var trygt å åpne Three Mile Island igjen.
Jeg hadde bodd…
Jeg hadde gjerne bodd i denne bygningen.
Men vi trodde aldri at kraftverket skulle åpnes igjen, basert på bevisene på
at de ikke hadde ressursene, karakteren, integriteten til å drive kraftverket.
Du lar vel ikke en forbryter drive et kjernekraftverk?
ATOMSIKKERHETSNEMNDA
AVSTEMMING FOR ÅPNING AV ENHET 1 29. MAI, 1985
Jeg tror de store ledelsesfeilene som fantes i 1979 er rettet opp.
-Alle som er for? -Ja.
-Noen imot? -Nei.
Mordere! Dere er nazistmordere!
-Kan dere… -Dere dreper barna våre.
Dere er mordere!
Jeg tror vi er ferdige med det vi kom hit…
Ulykken i Enhet 2 var traumatisk for lokalbefolkningen.
Det er ingen tvil om det.
Hadde folk sterke følelser om at Enhet 1 skulle åpnes? Ja.
Vi stemte nei!
Demonstrasjonene begynte på Three Mile Island
få timer etter beslutningen om at reaktoren skulle tas i bruk.
Men det ble gjennomført en grundig, flerårig, svært dyr prosess
for å sikre at kraftverket var trygt når det ble startet igjen.
Jeg ble sjokkert.
Jeg ble veldig sjokkert.
Jeg kunne ikke tro det.
Etter at selskapet har blitt tiltalt for juks,
for å lyve, forfalske lekkasjedata…
Men det går bra. De kan fortsatt drive anlegget.
Å si til hele samfunnet:
"Dere er ikke viktige.
Hva dere føler, hva dere gjør, hvor dere bor, er ikke viktig.
Det er viktigere for oss å tjene penger."
Det finnes ingen rimelig unnskyldning for det. Ingen.
I tillegg til det, finner vi senere ut
at admiral Rickovers støtte av Three Mile Island
undergraves av det faktum at
GPU bidro med 380 000 dollar til Mr. Rickovers utdanningsstiftelse.
Etter det sa admiral Rickovers sønn
at faren hans var senil da han støttet dem.
Jeg mener at Enhet 1 ikke burde ha fått tillatelse til å tas i bruk igjen.
Jeg er glad admiral Rickover ikke lever og kan høre…
…at jeg er uenig med ham.
Det bransjen lærte av dette
er at du kan lyve, jukse, forfalske dokumenter,
true og trakassere arbeidere, bli dømt for en forbrytelse,
og du kan få tillatelse til å drive en atomreaktor.
Det er lærdommen fra Three Mile Island.
Siden Three Mile Island ble satt tilbake i drift i 1985,
fortsetter bekymringene ulykken forårsaket.
Og i møte med en usynlig atomtrussel,
tviler samfunn på at de er trygge.
Da jeg forlot Three Mile Island,
prøvde jeg å få tankene mine lengst mulig unna det stedet.
Men jeg har aldri glemt det eller blitt ferdig med det.
Noen ganger plager det meg fortsatt.
Det plager meg dypt
at jeg måtte gå gjennom det
for å gjøre jobben vi alle fikk:
å beskytte allmennheten.
Folk må vite hva som skjedde med folkene her,
hva de fortsatt har med å gjøre.
Og hvordan det fortsatt skaper problemer etter 40 år.
Atomsikkerhetsnemnda og selskapene sviktet oss
fordi de ikke ville ta konsekvensene.
Det store mysteriet på Three Mile Island er hvor mye stråling som ble sluppet ut,
men problemet er at mange data aldri
ble analysert grundig.
Da nedsmeltingen skjedde,
fantes det ikke historisk grunnlag for hva som måtte gjøres.
Atomsikkerhetsnemnda hadde ingen organisert plan.
Mesteparten av strålingen ble sluppet ut de tre første dagene,
men de hadde ikke utstyr for å overvåke store stråleutslipp.
Så det ble vitenskapelig vill gjetning
om hvor mye stråling som ble sluppet ut i naturen.
Statens helsedepartement
hadde lovet at de skulle følge opp med en helsestudie
så lenge du bor innen en åtte kilometers radius fra TMI.
Og da studien fortsatte, ble vi ikke kontaktet.
Paula kontaktet en venn i nabolaget
som hun visste jobbet med undersøkelsen.
Hun sa: "De sa at du ikke er innenfor en åtte kilometers radius."
Det er løgn.
Samme hvor du regner det fra på øya,
er vi innenfor den radiusen.
Derfor er jeg bekymret over hvorfor vi ikke ble inkludert.
Jeg var bekymret for strålingen jeg ble utsatt for.
De fulgte med på meg i flere år.
Heldigvis hadde jeg ingen langtidseffekter.
Så det var…
Vi var heldige.
Etter min mening gikk atomindustrien
glipp av den beste muligheten for PR.
Å kunne si:
"Det verste som kan skje skjedde,
og ingen ble utsatt for nok stråling
til å forårsake biologiske problemer."
De begynte i en radius på 30 km.
Det var ingen tegn på unormale kreftmønstre.
I 1985
skyndte helsedepartementet seg for å renvaske selskapet,
men ingen ved sine fulle fem ville trekke slutninger,
umiddelbart etter ulykken,
om negative virkninger etter å ha blitt utsatt for stråling.
Det er ikke slik radiogen kreft oppstår. Det er en ventetid.
Det er alltid i underbevisstheten, som en mørk skygge:
"Kommer dette til å skade eller drepe meg?"
Og, enda viktigere,
det kan påvirke ditt genetiske DNA i resten av livet til barna dine.
Mannen min fikk diagnosen Hashimotos etter ulykken,
som er en sykdom som angriper skjoldbruskkjertelen.
Endokrinologen spurte om han bodde i nærheten av Three Mile Island.
Jeg husker jeg trodde at barna mine var fortapte.
Det trodde jeg virkelig.
Den yngste datteren min hadde nylig
en fibrøs svulst, den veide nesten fem kilo.
Problemet med kreft i samfunnet er veldig personlig for meg.
Jeg har selv hatt kreft.
Barnebarnet mitt hadde Non-Hodgkins lymfom som 18-åring.
Jeg har vondt av dem.
Det har jeg virkelig. De var gode folk.
Jeg tror ikke de sykdommene hadde noe med Three Mile Island å gjøre.
De tror nok det, og jeg…
Hvis det er det de tror, er det det de tror.
Den ledende eksperten på kreft i Three Mile Island-samfunnet
så på strålenivået og vindretningen,
som var opp og ned Sushequanna-elva,
og han fant to til tre ganger høyere forekomst av kreft
i området der strålingen var
sammenlignet med åsene rundt, der det ikke ble funnet stråling.
Kan du finne en isolert person
som vil fortelle deg en historie som neppe er vitenskapelig velbegrunnet?
Selvsagt kan du det.
Du kan nok finne dem, og lage et flott program
som skremmer folk, og kanskje gir gode seertall.
Men det er søppel.
For et par år siden,
herfra, rundt armen min, rundt brystene,
ned til bekkenområdet, var dekket av lymfom.
Det tok mange år før Nikki viste
reaksjoner på strålingen hun ble utsatt for som barn.
Jeg er 100 % overbevist om at kreften hennes
er et resultat av strålingen fra Three Mile Island.
Unnskyld meg.
Kan jeg spørre deg raskt…
Ja visst.
Hva er det med hosten?
Det er…
Jeg har ingen spyttkjertler og ingen lymfekjertler på denne siden av ansiktet.
Noen ganger kveler det meg så jeg ikke kan snakke,
jeg får ikke puste, og må bli kvitt det.
Hva er det fra?
Kreft. Strupekreft.
Jeg tror det var på grunn av min kjernefysiske bakgrunn,
men jeg var røyker også.
Det er alltid et "men"
som hindrer deg i å si det sikkert.
Det er derfor Atomsikkerhetsnemnda slipper unna med alt.
TMI slapp ut en enorm mengde stråling.
For mange personer med for mange symptomer
har overbevist meg om at
den største mengden stråling kunne ha skjedd på et punkt
som skapte langvarige, biologiske virkninger
som senere kan føre til kreft.
Du kan aldri ta bort traumet
noen mennesker har hatt i over 40 år,
og en by som må komme seg.
Jeg tror at Rick tok kontakt
for å på en måte si: "Tiden er inne.
Det er på tide at vi forteller historien."
Hei, småen.
Du ser fantastisk ut.
Jeg er lei for det med moren din.
Herregud.
Jeg har ikke sett Rick på alle disse årene.
Like etter at han fant ut at jeg hadde kreft,
tok han kontakt med meg.
Jeg føler at Three Mile Island har vært en viktig del av livet mitt
helt siden jeg satte fot på den øya, og jeg…
…skulle ønske det ikke var slik.
Jeg føler det samme.
Hvor lenge har du vært symptomfri?
I to år nå.
Det har vært en lang reise.
-Som du også vet. -Vel… nei.
Ja. Det er grusomt.
Spurte noen deg eller moren din om
hva som skjedde etter at jeg snakket offentlig?
Hvorfor jeg plutselig forsvant?
Mamma snakket ikke mye om det.
Jeg visste at hun var redd.
Hun var livredd.
Jeg har bare fått hjertet knust to ganger i livet.
En gang var med guttenes mor,
og en gang med moren din.
Ja, jeg var helt knust.
Moren din tryglet meg om å ikke offentliggjøre.
Fordi hun visste, som jeg,
at det ville koste meg dyrt.
Det ødela livet mitt.
Det ødela livet ditt… absolutt.
Rotet det i det minste skikkelig til.
Hvis moren din og jeg hadde visst om en måte
jeg kunne ha sluppet unna det kaoset på
uten å offentliggjøre det, hadde jeg gjort det.
Men jeg fant ingen annen løsning.
-Synes du jeg er dum? -Nei.
Du er helten min.
Du er modig.
Du betyr mye for meg.
Det du gjør, og det du fortsatt gjør,
etter alle disse årene, er riktig,
og jeg er lei for at det ødela livet ditt.
Det burde ikke være utilsiktet skade
for en som prøvde å gjøre det rette
av de rette grunnene.
Glad i deg, småen.
I likhet med mange gamle menn, har jeg tenkt mye.
Etter alt som skjedde med meg på Three Mile Island,
endret det måten jeg så på livet,
det endret måten jeg så på folk.
Men hvis du spør meg i dag
om det var verdt det å oppdage denne kraften?
Ulykken skjedde på Tsjernobyl-kraftverket i Ukraina.
Det er umulig å vite hvor mye varig skade den radioaktive skyen kan ha forårsaket,
mye verre enn Three Mile Island-ulykken i 1979.
For ti år siden i morgen, opplevde USA
kjernekraftverkets mareritt på Three Mile Island.
Ingen har bedt om
et nytt kommersielt kjernekraftverk i USA siden den gang.
Som det har blitt vist, er mennesket arrogant
og tror det kan lage alt det vil,
og det vil motstå naturens verste virkninger.
Det er en falsk antakelse.
Eksplosjoner i Fukushima-reaktoren
i kjølvannet av jordskjelvet og tsunamien
skaper frykt om en kjernefysisk nedsmelting.
Spørsmålet er om fremtidige katastrofer kan forhindres.
Kjernekraftverket på Three Mile Island er nå offisielt stengt,
skylden gis til konkurranse fra andre energikilder.
Selv om kraftverket offisielt stenges,
vil det fortsatt ta flere tiår før oppryddingen er ferdig.
Jeg mener fortsatt at atomkraft er lovende.
Hvert land må investere i ny ren energi.
Med antallet kjernekraftverk som stenges i USA i løpet av de neste ti årene,
vil forsyningen til strømnettet reduseres fra 21 % til 7 %.
En moderne energikrise krever løsninger,
og vi må la atomkraft være en del av dem.
Men vi får aldri en levedyktig atomindustri i dette landet
før vi fjerner profittmotivet.
Du kan ikke ha et profittmotiv som overstyrer kjernefysisk sikkerhet.
Så jeg angrer ikke.
Jeg hadde gjort det igjen under de samme omstendighetene,
vitende om hva det ville koste meg,
vel vitende om at det kunne ha vært slutten på atomindustrien.
Jeg ventet 37 år på å fortelle denne historien.
Der har dere den.
SIDEN ULYKKEN I 1979,
HAR BARE TO NYE REAKTORER FÅTT TILLATELSE I USA.
DE HAR SIKKERHETSPROBLEMER OG OVERSKRIDER BUDSJETTET.
INGEN AV DEM HAR ÅPNET.
ATOMSIKKERHETSNEMNDA OG MET ED BLE SPURT OM DE MENTE Å SKJULE INFORMASJON.
FIRST ENERGY, SELSKAPET SOM EIER MET ED, NEKTET Å KOMMENTERE.
ATOMSIKKERHETSNEMNDA SA AT UTTALELSENE UNDER OG ETTER
ULYKKEN VAR "BASERT PÅ UAVHENGIGE ANALYSER AV DEN BESTE INFORMASJONEN DE HADDE DA"
OG HEVDER AT "I MÅNEDENE ETTER ULYKKEN, SELV OM DET VAR SPØRSMÅL
OM UØNSKEDE VIRKNINGER AV STRÅLING
PÅ MENNESKE-, DYRE- OG PLANTELIV,
HADDE INGEN DIREKTE SAMMENHENG MED ULYKKEN."
Tekst: Marte Fagervik