EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
20 MARS, 1983 TVÅ DAGAR FÖRE LYFTET MED POLARKRANEN
Efter inbrottet i min lägenhet
förstod jag att GPU och Bechtel ville skicka ett meddelande.
De ville få mig att lägga av, annars skulle de ta i med hårdhandskarna.
Rick ringde och sa att han hade haft inbrott i sin lägenhet.
Vi hade redan ett trovärdighetsproblem med den lokala polisen.
Jag tvivlade på att han kunde lita på dem.
Därför kontaktade jag FBI, och de kom dit.
När vi pratar med visselblåsare från kärnkraftsindustrin
vet vi alltid att de är i fara.
Men när Rick Parks berättade om faran med att använda polarkranen,
då kom det samtidigt som en massa andra missgärningar blev avslöjade.
Det handlade om eventuellt brottsligt beteende på Three Mile Island.
Det fanns tecken på att allt som hänt på Three Mile Island,
ända sen olyckan inträffade,
var ett jättestort mörkläggningsförsök av företaget och NRC.
Ricks anklagelser
blev en del av en mycket större grej som skulle kunna ta kål på kärnkraftindustrin.
FBI sa att olyckan fortsatte utredas.
De ville att jag skulle svara på frågor för att hjälpa dem att förstå alltihop.
Min första fråga var: "Ska jag skicka iväg mina söner härifrån?"
Han sa: "Det vore nog bra, med tanke på det du gör dig redo att gå igenom."
Det övertygade mig om att jag var ute på hal is.
Det behövdes mycket självrannsakan för att ta beslutet att offentliggöra allt.
Jag har rädslor, precis som alla andra.
Men jag hade inget val.
Tänk om kranen hade rasat ner och nån hade dött?
Tänk om allmänheten hade utsatts för okontrollerad strålning?
Om jag inte försökte stoppa det skulle jag aldrig mer kunna se mig själv i spegeln.
Jag visste att det skulle kosta mig mitt förhållande med B.
Hon skulle inte riskera att hon och hennes barn skulle kunna skadas.
Hon var övertygad om att vi alla skulle dö.
Jag tog den oron på mycket stort allvar.
B åkte hem till sin mamma i Harrisburg. Uppbrottet var jobbigt.
Mamma förklarade för oss att det inte skulle fungera.
Jag sa: "Varför? Vad är på tok? Vad har hänt? Ni älskade ju varandra."
Och hon bara sa: "Det är nåt som bara måste göras."
-"Men varför?" -"Det måste göras."
Jag fattade inte riktigt just då att det nog skulle vara…
Det var sista gången jag träffade Rick.
När man står inför ett beslut… Då måste man ta det.
Man får ta konsekvenserna för de beslut man fattar.
Och det gjorde jag.
Men det gjorde inte saken lättare.
22 MARS, 1983 DAGEN DÅ LYFTET MED POLARKRANEN SKA GÖRAS
Den morgonen skulle jag lämna in Ricks edliga försäkran. Jag hade knappt sovit.
Säkerhetsmyndigheten NRC skulle ha den innan omröstningen.
Samtidigt höll Tom ett pressmöte.
Regeringens ansvarsprojekt inom Institutet för politiska studier
är stolta över att representera mr Richard Parks.
Mr Parks anklagar Bechtel och GPU för repressalier och trakasserier mot honom
efter att han och andra avslöjat överträdelser mot kvalitetssäkringen
rörande viktiga säkerhetsangelägenheter…
Bechtel och GPU visste att Rick kunde ge mycket information
om vilka konsekvenser man kunde få med polarkranen.
Resultatet kunde bli en fullständig härd- smälta som kunde ödelägga östkusten.
De höll en egen presskonferens och sa emot.
…jag är helt säker på att allt som gjorts på TMI-2
har först och främst gjorts med tanke på säkerheten.
ROBERT ARNOLD VD, GPU NUCLEAR
Inget kunde ha fått mer uppmärksamhet än duellerande presskonferenser
som debatterade om östkusten skulle klara sig.
Många genvägar har tagits, och de har inneburit allvarliga risker.
Mr Parks oro vad gäller säkerheten har diskuterats och behandlats ingående.
Just då överlämnade jag den edliga försäkringen till kommissionen.
Det uppstod genast diskussioner mellan medlemmarna där, och sen tog de en paus.
Jag var orolig för att kommissionen bara skulle köra på och inte ta det på allvar.
Vi ser allvarligt på mr Parks behandling.
Andra kärnkraftsarbetare som har kontaktat oss har upplevt samma sak.
Jag vill ge honom ordet så att han får berätta om hur han behandlats.
Jag visste att säkerhetsmissar på Three Mile Island, fyra år efter olyckan,
skulle kunna bli dödsstöten för kärnkraftsindustrin.
Jag har alltid förespråkat kärnkraft.
Det gör jag fortfarande, men jag kan inte förespråka den typen av ledning.
Ingen industri får komma med en ursäkt
för att ignorera ett problem när det väl dyker upp.
De som påtalar problemen får inte tvingas till snabba lösningar.
-Har de inte använt polarkranen ännu? -Nej, inte än. Gudskelov.
Mr Parks, räknar du med att ha ditt jobb kvar?
Jag bryr mig inte.
Medlemmarna i NRC-kommissionen återvände. Vi visste inte vad som skulle hända.
De klubbade igenom att mötet var över, och de sa:
"Vi tillåter inte att polarkranen fortsätter med saneringen."
Det avslutar vår omröstning.
Jag började gråta.
Uppdraget att stoppa användningen av polarkranen var fullbordat.
Vi stoppade dem totalt.
När allt väl publicerades förstod jag
hur monumental hela grejen var.
Jag var väldigt tacksam, för jag visste att hans hållning skulle få konsekvenser.
Tack och lov valde Rick att göra det rätta.
Jag berättade för NRC att jag hade hotats.
Och Lake Barrett sa att de inte kunde hitta nåt fel på polarkranen.
Nej, jag såg inte presskonferensen. Jag hörde om den.
Det sas att de skulle hämnas på de som sa sanningen.
Allt var korrupt, och det var inte säkert.
Jag hörde aldrig nåt om att han skulle ha svartlistats av branschen.
Jag hörde aldrig det sägas att han var en visselblåsare.
Det kanske han är. Jag vet inte. Ibland vet jag inte ens vad det innebär.
Det handlar ju så mycket om känslor. För mitt vidkommande
kom allmänhetens hälsa och säkerhet först vid saneringen. Det fokuserade jag på.
Strax efter att jag offentliggjort allt skulle en kongressutredning tillsättas.
Ledningen var rasande. De var riktigt förbannade.
Jag flyttade ut ur lägenheten, till ett hus där ingen visste att jag bodde.
Elbolaget hade ju sparkat en massa folk,
och stoppat allt arbete, och de skyllde allt på "Rick Parks nonsensanklagelser".
Allt som hade med saneringen att göra skulle stoppas tills utredningen var klar.
APRIL, 1983 FYRA ÅR EFTER OLYCKAN
De tidiga utredningarna av olyckan sa i princip:
"Ja, det här var den värsta kommersiella olyckan i USA:s historia,
men ingen dog ju. Nu går vi vidare."
Det är inte historien om Three Mile Island.
Rick Parks avslöjade ju allt.
I förhörsprocessen fick man veta hur mycket som skötts fel. Det var mycket.
En federal jury säger att det inträffade mer än en olycka på Three Mile Island.
Personalen förfalskade säkerhetsrapporter så att reaktorerna skulle kunna köras.
Metropolitan Edison anklagas för kriminellt beteende…
DAVID QUEEN DISTRIKTSÅKLAGARE
…och överträdelser som började nån gång under 1978.
Innan bygget ens var färdigt
började företagsledningen förfalska data om strålningsläckor.
De förstörde också dokument
för att hålla anläggningen igång när den borde ha stängts.
Inlämnade dokument visar att innan anläggningen togs i drift den 30 december
fanns störningar i säkerhetssystemen.
En av ventilerna som troligen hade skadats på grund av läckor
var den ventil som fastnade i öppet läge.
TMI-chefer hade i flera månader innan olyckan dolt läckor i reaktorns kylning
från kontrollanter. Detta gav förutsättningar för en katastrof.
Förfalskning av strålningsmätning…
Jag lade ingen vikt vid det.
Jag gjorde inte… Jag fick höra om det. Jag visste lite om det.
Enligt mig var det inte en viktig aspekt i vad som kunde ha orsakat olyckan.
Jag kan inte uttala mig om det.
Jag hade inte hört att det var så viktigt, men…
Distriktsåklagaren var inte nådig.
Inte bara mot företaget, som hade betett sig brottsligt,
utan även mot NRC.
Och ingen där ansträngde sig det minsta för att utreda allt.
NRC kan inte tillhandahålla en acceptabel säkerhetsnivå för landets kärnkraftverk.
NRC lät dem tyvärr komma undan med allt.
Man tolkar inte regler till sin egen fördel. Man förfalskar inte dokument.
Man förstör inte dokument.
Man får inte driva ett kärnkraftverk mot regelverk och mot lagen.
Vi fick även höra om det största missödet. Det hade utsatt folk för extrem fara.
Företaget ljög avsiktligt under den första olycksdagen.
OLYCKSDAGEN 13:50
Klockan 13:50 den första dagen hördes en dov duns.
Alla i kontrollrummet hörde och kände den.
De hade släppt ut vätgas i inneslutningen.
Det är som om man sätter på grillen och gasen, men man tänder inte direkt.
Det blir som en stor smäll. Det var ingen explosion.
Det kom ingen överljudschockvåg, men det förbrändes mycket vätgas.
Det var en explosion. Vätgas sprängs.
Man ser på bilderna att deras telefoner nästan har smält.
Oljefaten har gått sönder, helt och hållet.
De som inte trodde på bränsleskador tidigare visste nu att så var fallet.
Vad gäller olyckan tror de flesta
att ingen fattade vad som pågick under den första dagen.
Det är långt ifrån sanningen.
Teknikernas vittnesmål och utredningen visade
att de i kontrollrummet visste om vätgasförbränningen då.
Det var en allvarlig kris.
Hundratusentals människor kunde ha dött inom några minuter.
Hela centrala Pennsylvania skulle ha kontaminerats permanent av strålning.
Men företagets advokat fick några av dem att ändra sig. De sa:
"Vi ansåg inte att vätgasförbränningen var så viktig den första dagen."
Jag visste inte om den.
Jag vill inte påstå att det inte fanns nån som la ihop två och två så pass tidigt.
Jag vet inte.
Vissa av oss då visste exakt vad det var när vi fick höra om det senare.
Informationen nådde inte de i kontrollrummet som kunde förstå den.
Mitt under olyckan sa företaget att det inte var så farligt.
Säkerheten där är tillräcklig…
Fråga NRC. Jag är säker på att de skulle agera.
Jag tvivlar på en härdsmälta där…
I början vittnade många om att de förstod exakt vad vätgasexplosionen innebar.
Det innebar en härdsmälta,
och att betydande mängder strålning kunde ha släppts ut.
Och ingen sa nåt till guvernören i Pennsylvania.
Strålningen var potentiellt dödlig under den första dagen.
Då gick barn till skolan. Folk jobbade på sina bondgårdar.
De här människors liv var i fara, och ingen sa nåt till dem.
Vi tror inte att det krävs en evakuering av Middletown-området…
De borde ha evakuerat under den första dagen, då olyckan hände.
Det gjorde de ju inte.
LYFTET MED POLARKRANEN 24 JULI, 1984
Det tog fem år att nå delmålet från igår natt
i saneringen av reaktorn Three Mile Island.
Det är det största steget hittills i saneringen.
Arbetare lyfte av locket från den skadade kärnreaktorn
för första gången sen olyckan 1979.
När de tog kranen i drift hade jag redan fått sparken.
När de väl testade kranen fungerade den.
När de sen skulle lyfta upp reaktorkärlets överdel funkade den inte.
Kranen stannade vid olika tillfällen. Detta inträffade efter många reparationer.
Om de hade gjort lyftet för ett år sen vet man inte vad som kunde ha hänt.
Och jag drog nog mitt livs största suck av lättnad.
Därför ska man inte ta genvägar inom kärnkraftsindustrin.
Efter det sa Bob Arnold upp sig.
Det sades vara på grund av tvivelaktig integritet i ledningen.
NRC:s platschef Lake Barrett sa också upp sig.
Jag sa inte upp mig. Det vill jag klargöra.
Det är inte sant. Jag bad om att bli omplacerad, och det blev jag.
Min son skulle börja i skola i Maryland.
Jag ville inte att han skulle byta skola mitt i.
Att jag slutade hade inget att göra med de här händelserna och polarkranen…
Inte vad jag vet.
MAJ 1985 SEX ÅR EFTER OLYCKAN
NRC ska kanske ha en omröstning nästa vecka
om den oskadade reaktorn på Three Mile Island ska startas om.
GPU hävdar att reaktor ett på Three Mile Island,
som inte skadades i olyckan, är helt säker att starta om. Alla rör är lagade.
Teknikerna är specialutbildade.
Hela strålningskontrollpanelen…
Även efter att åtalet mot företaget blev känt
kämpade NRC och företaget på, allt de kunde.
De var rädda att olyckan hade tagit kål på industrin.
De ville verkligen starta om enhet ett. De ville visa att de kunde komma tillbaka.
Delstaten Pennsylvania och boende i närheten är helt emot det.
VI LITAR PÅ GUD INTE PÅ T.M.I.
Nu vet vi att de ljög. Vi kände till faran. Vi tog ett beslut.
Vi skulle göra allt vi kunde för att anläggningen skulle hållas stängd.
Jag älskar mitt hem och mina barn. Därför gör jag det här.
Vi är mammor och pappor.
Vi har barn och barnbarn. Vi är inte statistik. Vi är människor.
Det hade aldrig förr skett en kommersiell kärnkraftskatastrof här i landet.
Vi kom först.
Vi borde ha getts garantier att företaget inte skulle starta om en reaktor.
TMI:s tekniker visade upp förbättringar för 100 000 000 dollar.
De ska möjliggöra en omstart.
Motståndarna är lika mycket emot det som tidigare.
Ens liv hänger ju på anläggningen, och jag tänker inte ge upp.
Företaget har haft den värsta kommersiella kärnkraftsolyckan i kärnkraftens historia.
Inget de säger kan lugna mig nu.
HÅLL TMI STÄNGT
När sanningen så småningom kom fram ökade det på misstroendet
som kärnkraftsindustrin fortfarande lider av.
Det här är en vändpunkt i historien.
Omstarten av Three Mile Island är egentligen en symbol
för kärnkraftens överlevnad i Amerika.
Det pågick en hård kamp om omstarten av Three Mile Island.
GPU tog i ända från tårna.
De tog med sig kärnkraftsflottans fader, amiral Rickover, till Three Mile Island.
Han hade ett stort inflytande på flera av NRC:s beslutsfattare
och branschen i allmänhet.
Han ger Three Mile Island sin välsignelse. Det går att starta om.
Jag skulle slå mig ner… Jag skulle gärna bo här om ni kan ordna med det.
Vi trodde aldrig att anläggningen skulle starta om.
Det fanns så mycket bevis
på att de inte hade resurser, karaktär, eller integritet nog att sköta det säkert.
Man låter väl inte en brottsling driva ett kärnkraftverk?
USA NRC
OMRÖSTNING OM OMSTART, ENHET ETT 29 MAJ, 1985
Problemen i ledningen som fanns 1979 har rättats till.
-Alla som röstar för? -Ja.
-De emot? -Nej.
Mördare! Mördarnazister, det är vad ni är.
-Var snäll och… -Ni dödar våra barn. Ni är mördare!
Jag tror att vi har avslutat det vi kom hit för…
Olyckan i enhet två traumatiserade lokalbefolkningen. Utan tvekan.
Fanns känslor med i spelet när enhet ett startades? Absolut.
Vi röstade nej!
Protestdemonstrationerna började på Three Mile Island
redan efter några timmar efter beslutet om omstart 29 maj.
Men en grundlig, mångårig och väldigt dyr process utfördes
för att säkerställa att anläggningen var säker när den startades om.
Jag chockades. Jag var helt chockad.
Jag kunde inte tro det.
Efter att företaget har åtalats för fusk, för att ljuga, för falska läckagesiffror…
Men det är okej. De får ändå driva anläggningen.
Man säger till hela samhället: "Ni räknas inte.
Det är inte viktigt hur ni mår, vad ni gör, eller var ni bor.
Det är viktigare för oss att tjäna pengar."
Det finns ingen skälig ursäkt för det. Ingen.
Sen får vi dessutom höra att amiral Rickovers stöd för Three Mile Island
underminerades av att GPU hade donerat 380 000 dollar
till mr Rickovers utbildningsstiftelse.
Efter det sa amiral Rickovers son Robert
att hans far var helt senil när han gav dem sitt stöd.
Enhet ett borde inte ha fått lov att starta om, enligt mig.
Jag är glad att amiral Rickover inte lever och hör att jag inte håller med honom.
Branschen lärde sig att det går bra att ljuga, fuska, förfalska dokument,
skrämma arbetare och dömas för brott,
men man kan ändå kan få tillstånd att driva en kärnreaktor.
Det lärde Three Mile Island oss.
Sen Three Mile Island startades igen 1985
finns oron som olyckan gav upphov till kvar.
När samhällena står inför ett osynligt kärnkraftshot tvivlar de på säkerheten.
När jag lämnade Three Mile Island
försökte jag mentalt att fjärma mig så mycket som möjligt därifrån.
Men jag har inte glömt det, och jag har aldrig kommit över det.
Och ibland plågar det mig fortfarande.
Det plågar mig i djupet av min själ att jag fick gå igenom allt det där.
Vi utförde ju det som var vårt uppdrag, vilket var att skydda allmänheten.
Folk måste få veta vad som hände med de som bodde häromkring.
Allt som de fortfarande måste handskas med.
Och även efter 40 år visar det sitt fula tryne.
NRC och elbolaget stack kniven i ryggen på oss
för att de inte ville ta ansvar för efterverkningarna.
Det stora mysteriet med Three Mile Island är hur mycket strålning som släpptes ut.
Problemet är att mycket information aldrig analyserades ordentligt.
När härdsmältan inträffade fanns ingen handlingsplan, historiskt sett.
NRC hade egentligen ingen riktig plan.
Det mesta av strålningen släpptes ut under de första tre dagarna,
men de hade ingen utrustning för övervakning av stark strålning.
Det blev en sorts vetenskaplig gissningstävling
om hur mycket strålning som faktiskt hade släppts ut i omgivningen.
Statens hälsomyndighet hade lovat att de skulle genomföra en hälsostudie
på de som bodde inom åtta km omkrets från Three Mile Island.
Studien pågick men vi kontaktades inte.
Då kontaktade Paula en vän i området som hon visste jobbade med undersökningen.
Hon sa: "De sa att du inte bodde inom åtta km omkrets."
Det är ju lögn.
Oavsett var man mäter ifrån på ön var vi inom åtta km omkrets.
Jag blev väldigt bekymrad och tänkte: "Varför vill de inte ha med oss?"
Jag var orolig för exponeringen som jag hade utsatts för.
De kollade mig i flera år.
Lyckligtvis såg man ingen påverkan.
Det var ju… Vi hade tur.
Jag anser att kärnkraftsindustrin
missade ett gyllene tillfälle att förbättra sin relation med allmänheten.
De hade kunnat säga:
"Det värsta som kunde hända inträffade faktiskt.
Ingen fick för mycket av nån sorts strålning
som möjligen skulle kunna ge nån biologisk påverkan."
Omkretsen ökades till 32 km. Det fanns inga tecken på onormalt många cancerfall.
Under 1985 kom hälsovårdsdepartementet till hjälp för att rentvå företaget.
Ingen vid sina sinnens fulla bruk skulle dra slutsatsen
att man omedelbart efter olyckan skulle få se negativa effekter av strålningen.
Strålningsrelaterad cancer uppstår inte så. Det finns en latensperiod.
Man tänker och funderar hela tiden på det:
"Kommer det här att skada eller döda mig?"
Ännu viktigare är att det kan påverka ens barns DNA för resten av deras liv.
Min man diagnosticerades med Hashimotos sjukdom efter olyckan.
Det är en sjukdom som angriper sköldkörteln.
Endokrinologen frågade om han råkade bo nära Three Mile Island.
Då tänkte jag att mina barn var dödsdömda. Jag tänkte faktiskt precis så.
Och nyligen hade min yngsta dotter ett myom som vägde över fem kilo.
Frågan om cancer i samhället är en väldigt personlig fråga för mig.
Jag har själv haft cancer.
Mitt barnbarn fick Non-Hodgkins lymfom när hon var 18.
Jag beklagar det. Det gör jag verkligen. De var bra människor.
Jag tror inte att sjukdomarna hade med Three Mile Island att göra.
De tror nog att det hänger ihop, och jag… Tror de det, så gör de det.
Den ledande experten på cancerförekomst vid Three Mile Island
tittade på strålningsnivåerna och vindriktningen.
Vinden blåste längs med Susquehannafloden.
Förekomsten av cancer var två till tre gånger högre
i området där strålning förekom,
jämfört med omgivande kuperad terräng där strålning inte förekom.
Kan man hitta nån enstaka person
som berättar nåt som förmodligen inte är vetenskapligt baserat?
Visst kan man det. Man kan säkert också göra ett bra tv-program av det.
Nåt som skrämmer folk. Det kan nog få bra recensioner, men det är skräp.
För några år sen var området härifrån och runt armen
täckt av lymfom. De fanns runt brösten, och hela vägen ner till bäckenområdet.
Det tog många år innan Nikki
visade nån reaktion på strålningen som hon hade utsatts för som liten flicka.
Och jag är 100% övertygad om att hennes cancer
är resultatet av strålningsexponeringen från Three Mile Island.
Ursäkta mig.
Får jag ställa en fråga…
Visst.
Varför hostar du?
Det är…
Jag har inga spottkörtlar och inga lymf- körtlar på den här sidan av ansiktet.
Ibland känns det som om jag kvävs. Jag kan inte prata.
Jag kan inte andas, och jag måste få harkla mig.
Vad orsakade det?
Cancer. Cancer i halsen.
Det berodde nog på min bakgrund inom kärnkraft, men jag var också rökare.
Så det finns alltid ett "men" som gör att man inte vet nåt säkert.
Därför kommer NRC undan med allt.
TMI släppte ut enorma mängder strålning.
För många har fått för många symptom.
Det har övertygat mig om att exponeringen skulle ha kunnat vara så hög
att den gav långvarig biologisk påverkan som senare kunde leda till cancer.
Man kan aldrig få bort traumat som vissa människor har fått under 40 års tid.
Man har en stad som måste återhämta sig.
Att Rick kontaktade mig
var nog hans sätt att säga: "Det är dags.
Det är dags att vi berättar historien."
Hej, pyret.
Du ser fantastisk ut.
Jag beklagar allt med din mamma.
Herregud.
Jag har inte träffat Rick under alla dessa år.
När han fick veta att jag hade cancer hörde han av sig till mig.
Det känns som att Three Mile Island har varit en central del av mitt liv
ända sen jag satte min fot där, och jag…
-Jag önskar att det inte var så. -Jag känner likadant.
-Hur länge har du varit i remission? -I två år nu.
Det har varit väldigt svårt.
-Du vet ju hur det är. -Tja… Ja. Det är förfärligt.
Har nån frågat dig eller din mamma om vad jag råkade ut för när jag avslöjade allt?
Jag är här ena dagen, och borta nästa?
Mamma pratade aldrig så mycket om det.
-Jag visste att hon var rädd. -Hon var livrädd.
Jag har bara fått mitt hjärta krossat två gånger i livet.
En gång med pojkarnas mamma och en gång med din mamma.
Jag var förstörd. Din mamma bad mig att inte avslöja allt, i sista minuten.
För hon visste lika väl som jag att jag skulle få betala för det.
Det förstörde mitt liv. Det förstörde helt säkert ditt liv med.
Det lyckades åtminstone sabba ditt liv riktigt ordentligt.
Om din mamma och jag hade hittat ett sätt
där jag kunde ha tagit mig ur röran utan att avslöja allt, då hade jag gjort det.
Men jag kunde inte se nån annan väg framåt.
-Tycker du att jag är en dåre? -Nej. Du är min hjälte. Du är modig.
Du betyder mycket för mig.
Jag anser att det du gjorde och fortfarande gör
efter alla dessa år är det rätta.
Jag beklagar att det förstörde ditt liv.
Det känns inte rätt att det uppkommer sidoskador
när det handlar om nån som försökte göra rätt sak av rätt skäl.
Jag älskar dig, pyret.
Jag har funderat, som många äldre män gör.
Det som hände mig på Three Mile Island förändrade hur jag såg på livet.
Det förändrade min människosyn.
Men om ni frågar mig idag…
Var det jag gjorde här verkligen värt mödan?
Olyckan inträffade på Tjernobyl-kraftverket i Ukraina.
Man vet inte hur mycket skada som strålningsmolnet redan har orsakat.
Det kan vara mycket värre än incidenten på Three Mile Island 1979.
Imorgon är det tio år sen USA fick uppleva
mardrömmen i kärnkraftverket på Three Mile Island.
Det har inte beställts ett enda nytt kärnkraftverk i USA sen dess.
Människan är arrogant, som vi har fått se.
Han tror att han kan bygga vad han vill.
Sen ska det kunna stå emot alla naturpåverkningar.
Då tror man fel.
Explosioner i Fukushima-reaktorn efter en förödande jordbävning och tsunami
ökar rädslan för en härdsmälta.
Man frågar sig om framtida katastrofer kan förhindras.
Kärnkraftverket på Three Mile Island är nu officiellt stängt.
Det sas att konkurrensen från andra energikällor gjorde att det stängdes.
Anläggningen stängs nu ner,
men det lär ta årtionden innan saneringen som kostar en miljard dollar är klar.
Jag tror fortfarande på en framtid för kärnkraften.
Alla länder kommer att behöva investera i ny ren energi.
Det antal kärnkraftverk som ska stängas i USA under de kommande tio åren
gör att deras bidrag till elnätet sjunker från 21% till 7%.
Vi har en energikris idag som kräver lösningar,
och kärnkraften måste finnas med där.
Vi får aldrig en livskraftig kärnkraftsindustri här i landet
förrän vinstmotivet är borttaget.
Vinsten får aldrig vara viktigare än säkerheten.
Jag ångrar inget.
Under samma omständigheter skulle jag göra om det igen.
Jag skulle veta om kostnaden, och att det skulle kunna bli slutet för kärnkraften.
Jag har väntat i 37 år på att få berätta det här.
Där har ni det.
INGA KÄRNKRAFTVERK HAR BYGGTS I USA
SEN OLYCKAN VID THREE MILE ISLAND INTRÄFFADE 1979.
2012 GODKÄNDE NRC UPPFÖRANDET
AV NYA REAKTORER PÅ EN BEFINTLIG ANLÄGGNING I GEORGIA.
DE FÖRVÄNTADES STARTA UPP 2021.
KOSTNADSÖKNINGAR I MILJARDKLASSEN HAR DOCK FÖRSENAT STARTEN.
BECHTEL CORPORATION HAR ANLITATS
FÖR ATT ÖVERVAKA BYGGET OCH BYGGA FÄRDIGT REAKTORERNA.
Undertexter: Mats Nilsson