Je pátek.
Skoro sedm večer.
Za chvilku k nám dorazí manželovi sourozenci.
Chtějí probrat rodinnou záležitost.
I když u Juliána a jeho sourozenců je trefnější slovo pohádat se.
Vezmu si radši tu druhou. Jako minule.
A taky nějaký sýr.
Julián prý ať nic nekupuju,
ale jelikož se vídají jen výjimečně... No ne?
Jsou tři. Víctor je nejstarší.
Pak je tu Natalia.
A nakonec Julián, můj muž.
To Natalia chtěla, aby se sešli a promluvili si o otci.
Tchánovi je 89 let. Je vdovec.
Natalia má rozhodně pravdu, že už nemůže žít sám.
Čím dál častěji se ztrácí.
A poslední dobou si bohužel navykl ukazovat sousedkám penis.
To je vše. Kolik vám dám?
Podle Natalie se musí rozhodnout co nejdřív,
než se situace zhorší a stane se něco vážného.
Víctor už psal, že bude mít zpoždění.
Asi má jako vždycky práce až nad hlavu.
Víctorova žena se jmenuje Marisa.
Mají čtyři děti a dva psy.
Poznali se už během studia na vysoké.
Po dlouhém otrkávání spolu konečně začali chodit
a Víctorovi se ji podařilo přivést do jiného stavu.
Jeho tchán je prominentní právník.
A Víctor brzy začal pracovat v jeho firmě.
I když dodneška nikdo přesně neví, co tam dělá.
Hraje si na něco víc, ale je to jenom póza,
jak s oblibou říká Julián.
Poslouchá svou ženu na slovo,
jen aby si udržel společenské postavení, o jakém se mu dřív nesnilo.
Natalia.
Natalia je úplně jiná než její bratři.
Je to vážná žena a introvertka,
chorobně puntičkářská perfekcionistka.
Je velice uznávaná profesorka, a aby toho nebylo málo,
ve zbývajícím čase píše články a překládá z kdovíkolika jazyků.
Natalia si vzala Jerónima.
Mají spolu dceru.
Ale Natalia nikdy nebyla šťastná.
Jerónimo ji od začátku podvádí.
Víme to všichni.
Naštěstí má Natalia hodně blízkou kamarádku.
Nedají bez sebe ani ránu a dokonale si rozumí.
Ta kamarádka je single.
Tím nic nenaznačuju,
ale přála bych si, aby Natalia nebyla pořád tak vážná,
tak upjatá,
zkrátka aby se trochu uvolnila.
Nashle.
Skoro se nevídají.
Ale ráda je sleduju, když se sejdou
a když se dohadují a přou.
Já jsem jedináček.
Rodiče už nežijí.
Teď jsou moje rodina oni.
A rodina je to nejdůležitější na světě, protože partner...
Ten vás může kdykoli opustit.
A přátelé se objevují a mizí.
Ale rodinu a sourozence má člověk napořád.
Nevědí, jaké mají štěstí.
TŘIAPADESÁT NEDĚL
Dveře od bytu.
Ahoj!
To zrovna přišel Julián.
Určitě bude dělat, že zapomněl.
Že co?
Nic. Mluvím si pro sebe.
Cože jdeš tak pozdě?
- Měl jsem casting. - Neříkej!
- Ani ses nezmínil. - Ne.
Do seriálu?
Ne, do reklamy.
- Aha. Ty taky dávají v televizi, ne? - Nepovídej.
A na co ta reklama je?
Na gazpacho.
Hraju tam rajče.
Aha...
Dám si sprchu.
Dobře.
Ale pospěš si. Za chvíli tu budou.
On má někdo přijít?
Přece tví sourozenci, ne?
Dneska? Určitě?
Říkal jsi v pátek, ne?
A je pátek.
Asi jsem to radši vytěsnil.
Nejspíš.
- To chystáš něco na zub? - Přesně tak.
Tušila jsem, že ty zapomeneš.
- Co tím chceš říct? - Vůbec nic. Klid.
No dobře.
Ale čím víc jídla jim dáme, tím déle se zdrží.
Pro jednou se nic nestane, ne?
Já jsem zdravotní sestra v nemocnici.
Julián je herec.
Ale chudák nemá na role moc štěstí.
V mládí hrál v pár seriálech a divadelních hrách,
ale nepodařilo se mu uchytit.
Poznali jsme se před pěti lety a hned se do sebe zamilovali.
Hlavně on do mě.
Děti nemáme a jsme tu v pronájmu.
Mám tři zmeškané hovory od ségry.
Jo, v poledne volala a sháněla tě.
Řekla jsem jí, ať zkusí mobil.
- Co chtěla? - Prý jestli jsi mluvil s Víctorem.
- O čem? - O té žárovce.
O jaké?
To nevím.
Ale říkala, že je to důležité a zavolá ti na mobil.
Žárovka přece nemůže být tak důležitá.
To je nesmysl.
Carolino?
No?
Co to děláš?
Koupila jsem květiny.
A jinou vázu nemáme, tak jsem vzala tuhle.
- Byla uložená ve skříni. - Schovaná.
Byla tam schovaná. To je rozdíl.
Je od tvého bratra, a jelikož dneska přijde...
Tak co?
Nechtěl ses osprchovat?
Tohle jsme přece už řešili.
Chtěl jsem ji shodit z balkónu, ale tys byla proti.
Jo, pravda.
Ale kam jinam dáme tu kytku?
Tos udělala naschvál?
Musíme ještě nakrmit kočku.
Carolino?
Já tě poslouchám.
Koupilas kytku, abys mohla vytáhnout tu vázu?
Koupila jsem ji, protože se mi líbila a aby se tu naši hosté cítili dobře.
Jsou to mí sourozenci, ne naši hosté.
Nemusíme dělat dobrý dojem.
Naopak.
Jestli nechápeš rodinnou dynamiku, radši se do toho nepleť, zlato.
- Rodinnou co? - Dynamiku.
Ta váza je urážka.
Tak ošklivá není.
Je to urážka a ty to moc dobře víš.
Je hnusná, nevkusná a snobská.
Jako můj bratr.
Možná už jsi zapomněla,
ale Víctor nám ji dal k Vánocům.
A pak se ukázalo, že ji dostal od obchodního domu.
Otevřeš konzervu?
A řekl si:
„Musím svýmu přiblblýmu bráškovi něco dát.
Dám mu tu hroznou vázu a budu se tvářit jako klasa.“
Jakou konzervu?
S ančovičkami.
A promiň, ale fakt,
že ti přišlo jako dobrý nápad dát ji doprostřed jídelny,
aby si Víctor myslel, že se nám líbí,
mě štve ještě víc.
Klid. Dám tu kytku do něčeho jiného.
Ale jdi, já jsem v klidu.
Nebo snad ne?
Nevím, co ti na to říct.
Měl ses dneska dobře?
Až doteď jo.
Chci jenom říct, že bysme si na gesta měli dát pozor.
I když to myslíš dobře, on si to vyloží jinak.
A nemusíme na něj brát žádné zvláštní ohledy.
Je to můj brácha, ne premiér. Chápeš?
Samozřejmě.
Jako by nestačilo, že přijedou, ještě je musíme i nakrmit.
Samozřejmě to domluvil tak, že budeme u nás.
Na jeho vilu v La Moraleja nejsme dost nóbl.
Ještě bysme mu zašpinili perský koberec.
Zlato, asi už mi trochu ujíždí nervy.
Malinko.
Dej si tu sprchu.
- Co s těmi ančovičkami? - Dej je na krekry.
- V kolik jsi jim řekl, ať přijdou? - Víctorovi v osm.
- Osm už bylo. - Já vím.
Bude mít půl hodiny zpoždění jako vždycky.
Fajnoví lidi jako on a jeho žena chodí vždycky jako poslední
a tváří se, že můžeš být ještě ráda.
Tvoje sestra je pravý opak.
Proto jsem jí řekl, ať přijde v devět.
- Chceš vědět proč? - Umírám zvědavostí.
Vím, že přijde o půl hodiny dřív.
Takhle se oba potkají dole v půl deváté,
půjdou nahoru spolu a nebudou prudit.
Sourozenci jsou vyčerpávající, zlato.
Ty to neznáš.
Natalia přijde dřív, protože chce pomoct.
Ne. Když přijdeš dřív, akorát lidi otravuješ.
Ale máš pravdu,
má neustálou potřebu se angažovat,
z obavy, aby vše proběhlo hladce.
Jako tohle setkání.
Tak si táta spletl autobusy a museli jsme pro něj do Colmenar de Oreja.
No a co?
Kvůli tomu ho strčíme někam do domova?
A víš co... ještě?
Povídej.
Jestli chce táta sousedce ukazovat pinďoura, tak ať.
Je mi to fuk.
- Jasně. - Už mu moc roků nezbývá.
My chlapi jsme takoví, nemůžeme za to.
Jistě.
Nevím, jestli to úplně chápu, ale probereme to jindy, jo?
Až nebudeme mít hosty.
Natalie?
Jo.
Ne, nemusíš nic nosit.
Budeš tu za chvíli, ne?
Kde jsi?
Cože?
My jsme se neměli sejít dneska?
Zítra, v sobotu.
Ne.
V pohodě.
Ne, asi jsem se spletl.
Jo. To nic.
Zase ty ančovičky vrátíme do konzervy a je to.
Dělám si srandu.
Dobře, tak zítra v půl deváté.
Teda v devět.
Ty přijď v devět.
Měj se.
Čau.
Je mi to líto hlavně kvůli té váze.
Konečně se nemusela schovávat.
Budu počítat do pěti.
Raz, dva, tři, čtyři, pět...
Je sobota, zase skoro sedm večer.
Ráno vstal Julián levou nohou.
Nejradši by to setkání zrušil.
Věří, že za to včerejší nedorozumění můžou jeho sourozenci, ne on.
Patrně často mění rozhodnutí a plány, aniž by mu dali vědět.
Podle Juliána to dělají už odmalička,
protože starší sourozenci si těch mladších často neváží.
Oběd mu naštěstí trochu zlepšil náladu
a s tou dnešní návštěvou se smířil.
Natalie.
- Jsi jako hodinky. - Chtěla jsem pomoct.
Jasně.
- Jak se máš? - Dobře.
Pojď dál.
Juliáne.
Natalie.
Já... Zvonila jsem, ale neotevřel jsi mi.
Jo, dělal jsem svoje relaxační cvičení.
Jako vždycky, když mám hosty.
- Víctor už je tady? - Ne. Zvláštní, co?
Myslel jsem, že dorazíte spolu.
Asi jsem se přepočítal.
- Cože? - Nic. Neposlouchej ho.
- Hned jsem zpátky. - Kam jdeš?
Skočím pro žrádlo pro kočky.
- Půjdu s tebou. - Jen běž.
Určitě?
Ať se nezačneme hádat už teď.
Já se mezitím osprchuju, v posilovně jsem to nestihla.
Prosím.
- Včera jsem ti volala třikrát. - Jo.
Carol se zmiňovala.
Prý jsi hrozně řešila nějakou žárovku.
Přesně tak.
Tvoje sestra je totiž hrozná hysterka.
- Ty se zlobíš? - Trochu.
- Vždyť ty se nikdy nezlobíš. - Časy se mění.
Tos mi měla říct.
Jen mě zajímalo, jestli jsi ji už vyměnil.
- Tu žárovku? - Ano, Juliáne, tu žárovku.
Jasně, a o jaké žárovce že je řeč?
- U táty v koupelně. - Aha.
Nemluvil jsi s Víctorem?
Kdo je Víctor?
Žárovka v koupelně bliká.
Bliká?
Ano, podle táty pomžikává.
Cože dělá?
Pomžikává. Tvrdí táta. Rozsvěcí se a zhasíná.
Chudák mě prosí už dlouho, ať mu ji vyměníme.
Zvládl bys to v týdnu, Juliáne?
Jo, udělám to.
Neboj. Klid.
Já jsem v klidu.
Nebo snad ne?
Nevím, co na to říct.
Pomžikává, jo? To je teda stupidní slovo.
Říkala jsem to Víctorovi už dávno.
Myslela jsem, že o tom víš.
Říkal, že ti zavolá a vyměníš ji ty.
- Cože? - Co?
Můžeš zopakovat, co jsi právě řekla?
Aha, no, říkal, že ti zavolá.
A druhá část té věty?
Že ji prý vyměníš ty.
A proč já?
Já nevím, Juliáne. Někdo to udělat musí, ne?
Jo, někdo jo, ale proč já? Proč ji nevymění on?
Nebo uklízečka.
Ta je starší než táta, Juliáne.
Z výšky se jí zamotá hlava. A Víctor...
A Víctor?
Však víš, má hodně práce a...
No jo, pravda.
Chudáček.
- Dobrý den. - Zdravím.
A jak to řekl?
Co?
Jaký tón použil, když jste mluvili o tom pomžikávání.
Co přesně říkal?
„Ať tu žárovku vymění Julián,
stejně nemá co na práci“?
Je to jen žárovka, Juliáne.
Jistě, měnit tátovi žárovky je totiž pod jeho úroveň.
To aristokracie nedělá.
Kór když mu pořád dlužím.
- Ty mu pořád dlužíš? - Nashle.
Jo. No a?
Juliáne, jde jen o výměnu žárovky.
Víctor si jen myslel, že máš víc času.
Jistě. A proč si to asi myslel?
Protože mě považuje za rodinného slouhu,
poslušného pejska, poskoka.
Já ji měnit nehodlám.
Co děláš?
Hledám klíče.
No dobře.
A jak to teda uděláme?
Já nevím.
Zařaď to do programu.
Nejdřív probereme tátova pinďoura a pak to, kdo mu vymění žárovku.
A jinak se máš dobře?
Přímo skvěle. Dokud nezabíháme do podrobností. A ty?
Potřebuju vodu, musím si vzít prášek.
Ty a tvoje migrény.
Jo.
Teda, ta kytice je krásná.
To je, moc.
Škoda že ji budeme muset vyhodit.
Leda by ji někdo chtěl.
I s tou vázou.
Díky.
Tak jo, s čím můžu pomoct?
Dej ty ančovičky zpátky na krekry.
Dobře.
Ani se nepodělíš o dojmy.
- Z čeho? - Přece z knihy.
Jaké?
Z toho románu.
Jakého?
Přece...
Víctorova.
Brácha napsal román?
Musíme tátovi koupit novou pračku...
- Natalie. - No?
Nesnaž se odvést řeč jinam.
- Ty sis toho všiml? - Trošku.
Nevěděla jsem, že to nevíš.
- Vždyť o nic nejde. - Já vím, že ne. Proč by taky mělo?
Víctor ti to určitě říkal, ale ty si to nepamatuješ, protože jsi...
Co?
Hlava děravá, zapomínáš.
Určitě ti dá výtisk. Klid.
Já jsem v klidu.
Nebo snad ne?
Jsem úplně v klidu. Totálně nad věcí.
Vida, vida, vida...
Tak brácha napsal román.
Ty jo, kdo by to byl řekl, co?
Zas o tolik nejde, ne?
Je to senzace.
A odkdy brácha píše knihy?
Co se bavit o tátovi? Proto jsme tady.
Můžeme si snad popovídat, než dorazí náš umělec.
- Kdy ji napsal? - Já nevím.
Ale víš. Tak mluv.
Já nevím, nějaká doba už to bude. Možná rok?
- Cože? Už před rokem? - Asi.
Bavíte se o tom často?
Ne, jen občas.
Když u toho nejsem.
Ano, Juliáne, většinou u toho nejsi.
Řekl mi o tom, protože chtěl poradit.
Páni, chtěl od tebe radu?
Je to jenom nedělní koníček.
Nedělní koníček? Jak to myslíš?
Psal ten román po nedělích.
Po nedělích?
Ano, Juliáne.
Stojí to na první stránce.
Trvalo mu to třiapadesát neděl.
Už budu!
Třiapadesát neděl?
Ty bláho.
- Teď už všechno chápu. - Co?
Proč nikdy nebere telefon.
- Psaní knihy je holt asi náročné. - Nezastávej se ho.
Nezastávám.
Ale chtěla jsi. Vždycky ho omlouváš.
Jen říkám, že takový román dá asi zabrat.
No právě.
Fakticky tím říkáš,
že napsat román je tak složité,
že Víctor nikdy nemá čas brát telefon,
zvlášť když mu volá jeho přiblblý bráška
čili já.
Neblázni, Juliáne. Vždyť Víctora znáš.
Bere to, jen když se mu to hodí, když se mu zachce, když má náladu...
A proč?
Proč co?
Proč napsal román? Co má za lubem?
Nevím. Možná se z něčeho potřeboval vypsat...
- Tak vypsat! Panejo. - Víš, jak to myslím.
Jo, vím, Natalie.
Jenom jestli.
Chudáček.
Včera jsem o tátovi mluvila se sousedkou.
O tom, jak jí ukazuje přirození.
Víš, co mi řekla?
A tobě se to jeho dílko líbilo?
- Nemusíš si z něj utahovat. - Neutahuju.
Utahuješ, říkáš „dílko“.
- To je sarkasmus. - Vážně?
Dobře, uznávám. Ale nemůžu si pomoct.
To je závist.
V hloubi duše bráchu obdivuju.
Tak obdivuješ.
Hrozně moc.
- Můžu si odskočit, Carol? - Jasně, běž.
Díky.
Víctor ještě nedorazil?
Každou chvíli je tu.
- O čem jste se bavili? - Řeknu ti to pak.
A o čem je?
Je to samá erotika?
Je to... trochu dlouhé.
- Ajaj. A už jsi mu to řekla? - Ne.
Ale volá mi každý den, jestli jsem to už četla.
Je to otravné, chce znát můj názor.
A sakra, tak to je na prd.
Upřímný a objektivní.
Pravda se nikdy nemá říkat.
Myslíš jako obecně?
Obecně a bez výjimek.
Říkat pravdu je neslušné.
Brácha napsal román.
Román?
To je super, ne?
Určitě jsi hrozně pyšná.
- Co jsem zase udělala? - Právě že nic.
Naslouchá ti. Váží si tě.
Tvůj názor je pro něj forma uznání.
Můj názor nemá o nic větší váhu. Prosím, nezačínejme.
Ten můj je svou vahou pro Víctora asi na úrovni kaktusu.
Dost, Juliáne. Řešíš prkotiny.
- Dobře. - On ti tu knížku dá. A když ne, tím líp.
Aspoň ji nebudeš muset číst a říkat mu, co si o ní myslíš.
Natalia se teď občas rozzlobí.
- To je dobře. - Ano.
Navíc Víctor si tě váží zase z jiných důvodů.
- Cože? - Váží si tě z jiných důvodů.
Slyšíš to, Carol?
- Brácha mě má rád. - Super.
A kdy ti ji dal?
Já nevím. Před pár měsíci.
Aha. Tak před pár měsíci?
Jo. Jak jsme byli za tátou na jeho narozeniny.
Tys tam nebyl. Možná proto ti ji nedal.
Ne. Byl jsem tam taky.
- Ne, nebyl. - Přišel jsem pozdě, ale byl jsem tam.
- Vážně? Aha. - Jo.
Ale mně pan Dostojevský žádnou knížku nedal.
Nehledej ve všem vědu, Juliáne.
Možná u sebe ten den neměl dost kopií.
- A proto ti ji nedal. - Aha.
Limitovaná edice jen pro vyvolené?
Nejspíš.
A?
A stačilo.
Jestli nedorazí do pěti minut, půjdu.
Má kvalitní vazbu?
Asi jo.
No tak, to je důležité.
Já nevím. Prostě je vázaná.
- Má pevnou vazbu? Bytelnou? - Ani ne.
Šetřílek. Všichni zazobanci jsou lakomí.
- Jak že se jmenuje? - Fanny.
- Fanny... - Nakrmil jsi ji?
Ano, zlato. A líbila se ti?
Ajaj.
Co má znamenat ten výraz?
Jaký?
Zatvářila ses při té otázce divně.
Smím tady kouřit?
Ne. Naše kočka má astma.
Nevadí, jestli se ti nelíbila, Nati.
Ale mně se líbila moc.
Fakt? Moc?
Docela jo.
Docela, nebo moc? Protože to není totéž.
Není špatná. Mohla by být lepší, ale...
- Ajaj... - Co je?
Řekla jsi na konci věty „ale“.
Protože některé věci tam nefungují.
Třeba co?
Je tam až moc postav. A až moc dějových linek.
Bacha! Na dějové linky bacha.
A ten konec nedává moc smysl.
Uspěchaný konec.
Ale čte se to dobře. Je to trochu nuda, ale...
Takže je to...
- Je to jeho první román. - To já vím, Nati.
- Ale je to... - Je to...
Co?
- Je to... - Co to je, Nati?
Je to sračka.
Vezmu to.
Jsem na tebe moc hrdý.
Já z toho nemám radost, že se mi bratrova kniha nelíbila.
Ale ty očividně ano.
To ode mě není hezké. Uznávám.
Ale je to tak. Navíc arogance by se neměla podporovat.
Aha, takže podle tebe napsal román z arogance.
Samozřejmě.
Hlavně mu prosím neříkej, co jsem ti právě řekla.
- Bylo by mi hrozně. - Neboj. Tak krutý nejsem.
Chudák pracoval každou neděli.
- Jo, chudák. A ty taky. - Já? Proč?
Protože teď mu musíš říct svůj názor.
Že to jeho dílko stojí za starou belu. Nebo ne, Natalie?
- Kdo to byl? - Víctor.
Aha. A co chce? Ať mu zaparkujeme BMW?
Ne, prý nakonec nedorazí.
Zůstanou v Marbelle, chtějí si zítra vyjet na moře a...
Prý se můžete sejít příští týden.
Nebo kdykoli jindy.
Nebudeš tomu věřit, Natalie,
ale vážně bráchu obdivuju.
Víš proč?
Hrozně bych chtěl být jako on.
A kdo vymění tátovi tu žárovku?
- Nech to, já to sklidím. - Pomůžu ti.
Díky.
Po druhém neúspěšném pokusu minulou sobotu se rozhodli sejít v týdnu.
Natalia poprosila Juliána, aby mlčel a nepouštěl se s Víctorem do křížku
po tom „nehorázném nezdvořáctví“.
Doslova cituju Juliána.
- Čekáš dlouho? - Ne. Ani ne.
Zrovna teď musí pršet, bože.
Stalo se něco?
Ne. Proč?
Jenom tak. Že jsi dneska přišel načas.
Určitě si nechceš ty boty zout?
- Máš je úplně promočené. - Jo, asi si je sundám.
- Jasně. Jako doma. - Jo.
S dovolením.
Uvažoval jsem, že si vezmu deštník, ale nakonec...
Pane jo! To jsou ale krásné květiny.
- Viď? - Jo.
Už trochu vadnou, ale v té váze vypadají skvěle.
Ne?
- Mluvím o té váze. - Jo jo.
Přinesl jsem víno.
Neblázni, tos nemusel.
Ale jo, ještě byste mě pomluvili.
Je to dlouho zrající bordeaux.
Takové jste určitě ještě neměli.
Určitě ne.
My přece pijeme jenom krabicový víno.
Že jo?
- A jak se mají holky? - Dobře.
Snad si brzy najdou partnery a odstěhují se, protože...
A tvá žena?
Marisa se má skvěle jako vždycky. Báječně.
Chtěla přijít, ale Natalia trvala na tom, že necháme manžely a manželky doma.
V tom má recht. Jinak by to trvalo věčnost.
Nechceš si sundat i ty ponožky?
Nebo mu půjč pantofle.
Moje pantofle?
Ani náhodou.
Není třeba, Carol.
Navíc se dlouho nezdržíme, ne?
Tak se mi to líbí, Víctore.
Juliáne, jestli souhlasíš, že není potřeba tátu dávat do domova...
Děkuju. Přehlasujeme Natalii.
Najdeme mu výpomoc do domácnosti a šmytec.
Souhlasíš?
Podle právníka se nemám vyjadřovat, dokud tu nebudeme všichni.
- Carol... - No?
Promiň, že jsem v sobotu nedorazil, ale museli jsme do Marbelly.
V pohodě. Víme to od Natalie.
Víctore, být bohatý musí být hrozně vyčerpávající, co?
To si ani neumíš představit, Juliáne. Je to úmorné.
Úmorné.
Navíc jsem slíbil tchánovi a jeho přátelům, že je vezmu na plavbu.
Přijeli kvůli tomu až ze Santanderu.
Jsou to významní lidé. Hodně bohatí, Juliáne.
Významní a bohatí? Tak to potom jo.
Klid. Vůbec nic se přece nestalo, ne?
Připravili jsme jen něco na zub.
Jo, a ančovičky rády putují z konzervy zase zpátky do konzervy.
Ančovičky, mňam. Jsou z Kantábrie?
Ne, jsou ze supermarketu.
Přinesu ti bačkory. Přece tu nebudeš bos.
A jak se vůbec máš? Jak se daří?
Mám se fajn.
A ty?
Nějaké novinky? Něco, o čem nevím?
Ne. Proč?
Jen tak. Dlouho jsme se neviděli.
Ale psali jsme si minulý týden.
Za tu chvíli se ani nic zajímavého stát nemohlo.
Aha, tak to jsem hned klidnější.
- Akorát mám hodně práce. - Neříkej.
Už se beze mě sotva obejdou.
Bacha, ještě z tebe udělají ředitele a máš po legraci.
To máš pravdu.
Jo.
Jsme jako nebe a dudy, viď?
Myslím my dva.
- Myslíš? - Jo.
Já chci od života pořád víc a tobě stačí míň a míň.
Valím na tebe oči, protože nevím, co říct.
Snad jsem tě neurazil, Juliáne.
To právě ještě nevím.
Ty a ten tvůj smysl pro humor.
To ti závidím.
Nebereš nic vážně, i když se ti zrovna daří, jak se ti daří.
Říká se tomu pud sebezáchovy, Víctore.
Omluv mě.
Tady jsou.
Odskočím si do lékárny. Hned jsem tu, jo?
Ne že se pohádáte beze mě.
Neblázni.
Už několik dní myslím na to,
že až tě uvidím, musím ti něco říct.
Ale teď si nemůžu...
Fakt?
Co to jenom bylo?
Co by to mohlo být?
Nevím, ale vzpomenu si.
Poslední dobou ti zkouším volat, ale nebereš mi to.
Kdy?
- O nedělích. - O nedělích?
Odpoledne.
Odpoledne? Zvláštní.
Jo? Proč?
Protože to bývám doma.
V neděli odpoledne býváš vždycky doma?
Přesně tak.
A když si o víkendu někam vyrazíme, vracíme se po obědě.
- Je to zvyk. - Aha.
Nezvedám to, když nevím, kdo volá, Juliáne.
- Ne? - Ne.
Protože nechci,
aby mě někdo rušil.
Jasně, musíš se totiž
soustředit na to, co děláš.
Přesně tak.
Je fajn mít chvilku pro sebe,
rozjímat, utřídit si myšlenky
a nějak zformulovat všechno,
co chce člověk vyjádřit,
ale neví jak.
Juliáne, to jsi vystihl naprosto přesně.
Já vím.
Pověsím to prádlo.
Vypadá to, že už neprší.
Hned jsem tu. Buď tu jako doma.
Jestli přijde Natalia, otevři jí.
Můžu jít s tebou?
Když jinak nedáš...
Půjdu s tebou.
A co jsi chtěl?
Poradit.
Ale jelikož mi to nezvedáš, zavolal jsem Natalii.
Škoda.
Využila toho, aby do mě hustila řeči o tátovi.
Protože je nemocná, Juliáne.
Ze všeho dělá hroznou tragédii.
Líp bych to neřekl.
Proto jsme se museli narychlo sejít.
Táta si holt spletl autobus a museli jsme pro něj do Torrelodones.
No a co? To je toho.
Tuhle mi volala třikrát. Třikrát!
A co chtěla?
Vyměnit tátovi žárovku. Prý... pomžikává.
Jo, pomžikává.
Řekl jsem jí, ať je v klidu, že mu ji vyměníš.
Jo, zmiňovala se o tom.
Udělej to dřív, než jí bouchnou saze, protože je s tím otravná.
Potíž je v tom, že mám poslední dobou moc práce.
Vážně? Máš nějaký nový projekt?
Dělám na tom. Byl jsem na castingu.
Do seriálu?
Ne, do reklamy.
Aha, to je fajn. A na co?
Na gazpacho.
Potřebovali někoho zkušeného, aby hrál rajče.
- Rajče? - Jo.
Juliáne.
Ta tvoje práce... Děláš mi starosti.
- Dělám? - Jo.
Není divné, že má Natalia takové zpoždění?
To teda je.
Páni.
To je teda výhled, to ti povím.
- Myslíš? - Jo.
Úplně jiný než u mě doma. Tam je to...
Jo.
- A vypadáš dobře. - Mám se dobře.
Dokud nezabíháme do podrobností.
Takže máš teď čas.
Čas?
Jo. Můžeš skočit tátovi vyměnit tu žárovku, tu, která...
Pomžikává, jo.
- Víš, v čem je problém, Víctore? - Povídej.
Mezi hraním rajčete a venčením kočky nemám moc volného času.
Nemohl bys tam třeba v neděli skáknout ty?
V neděli? Těžko. Ne.
- Víš ty co? - Copak?
Ať ji vymění Natalia.
- Natalia? - Proč ne?
Máš pravdu.
Proč to máme dělat my? Protože jsme chlapi?
- Nejdou ženy s dobou? - Nejsou feministky?
Ať si sakra mění žárovky samy.
- Nech už těch srandiček. - Dost bylo pomžikávání.
- Natalia je chytrá. - Viď?
Ne náhodou má několik magisterských titulů.
Tou svou nevinnou tvářičkou pěkně klame.
A nikdy ti neřekne, co si doopravdy myslí.
- Nikdy. - Ani když chceš, aby byla objektivní?
Pak možná jo.
Nebude to pro ni lehké, bude se muset přemoct, ale jo.
Klid.
Já jsem v klidu. Nebo snad ne?
To je jenom řečnický obrat.
Umyju si ruce. Kde máte koupelnu?
Tam, co vždycky. Na konci chodby doprava.
Juliáne!
Už vím, co jsem ti chtěl říct.
Je to jenom taková prkotina.
Napsal jsem román.
Román?
Ty?
Ano, já. Tvůj starší bratr.
Vím, že jsi můj starší bratr.
Vypadá to, že ti došla slova.
Jenom žasnu. V životě by mě to nenapadlo.
Víš, mám rád výzvy, Juliáne.
To víme. Celý tvůj život je jedno dobrodružství.
Juliáne...
Ne...
- Udělalo by mi velikou radost... - Vážně?
Kdyby sis ho...
Pro mě? Teda, to je ale čest!
Kdyby sis ho taky přečetl.
Tyhle věci mě dokážou dojmout.
Ukaž, napíšu ti tam věnování.
Je to nutné?
Dělá se to přece a mně to nic neudělá.
V tom případě...
- Jestli tě teď nic nenapadá... - Ne, vydrž.
- Můžeš to udělat jindy. - Ne, už to skoro mám.
„Mému malému bráškovi,
který na to nevypadá...
ale uvnitř jím je.“
Nevím, co na to říct.
Nemám slov.
Fakticky.
- Juliáne. - No?
- Chtěl jsem tě o něco poprosit. - Nic neříkej.
- Není třeba. - Ale ano.
Ne. Není třeba.
Chceš, abych ti pak na tu knihu řekl svůj názor.
Abych byl objektivní, a hlavně upřímný. Ne?
Sakra, Juliáne. Trefil jsi to přesně.
Tušil jsem to.
Tušil jsem to a...
Nedovedl bych ti zalhat, ani kdybych chtěl.
Váhal jsem, jestli ti ji dát, nebo ne.
Proč by ne?
Nechtěl jsem, abys měl dojem, že ji musíš číst,
pak by tě nejspíš nebavila.
Nesmysl. Hrozně se těším, až se začtu.
Bude to pro tebe těžší, protože nečteš.
Myslíš jako těžší než pro ostatní?
Mnohem těžší, protože nejsi zvyklý číst, Juliáne.
Jo tak, takže si myslíš, že mi bude dělat větší problém ji pochopit
než třeba naší sestře?
Mnohem větší.
Vážně?
Samozřejmě. Natalia má dvě vysoké školy.
Ovládá čtyři jazyky.
A je zvyklá uvažovat abstraktně.
Zatímco ty...
Já jsem rajče.
Jsou to hodně jiné profese, Juliáne.
To máš pravdu.
Je to náročné čtení.
Jo, vsadím se, že má spoustu dějových linek.
- Jak to víš? - Jen hádám.
Je tam tolik dějových linek...
Že to nakonec nedává smysl.
Cože?
Neboj. Já mám složitá témata rád.
Není to moje první knížka. Už jsem pár dílek přečetl.
Dílek?
Děl. Pár děl.
Omluv mě.
Carol?
Aha.
Aha?
Jo.
Co to děláš?
Ale nic.
To je jen taková hra, co teď hrozně rádi hrajeme.
Vyvenčíme ančovičky a pak je vrátíme do konzervy.
Co říkala Carol?
Jen že jí volala Natalia.
Prý se moc omlouvá, ale ulehla s příšernou migrénou,
takže nedorazí.
Vážně?
Sakra, to je smůla.
Teď je to v módě.
Uspořádáš večeři a nikdo nepřijde. To nevíš?
Co teď? Mám zůstat na večeři, nebo...
To není třeba, ne?
Máš pravdu. Radši si to schováme, až budeme všichni.
Souhlasím. Ať se nepohádáme a nezkazíme si srandu.
Zavoláš Natalii ty?
Jo, zavolám.
A proč že jí mám zavolat?
Aby vyměnila tu žárovku.
No jo! Pravda.
Ať ji vymění ona.
- Cena za revoluci. - Cena za revoluci!
- Tak zatím. - Ahoj.
- Pozdravuj Carol. - Budu.
Juliáne,
ta váza...
Ta váza je fakt ošklivá.
Měli byste používat tu ode mě.
Je zase pátek a tři čtvrtě na sedm.
Právě mi skončila směna v nemocnici a Julián by měl dorazit co nevidět.
Dneska natáčel tu reklamu, chudák musel brzo vstávat.
Víctor a Natalia už jsou tady.
Julián bude rád, že konečně dorazili spolu.
Ale vypadá to, že Víctor si nechal mobil v autě.
Julián včera vyhodil květiny, už byly zvadlé,
a vázu uložil zpátky do skříně.
Ale Natalia dnes evidentně
přinesla novou kytici.
Padla mi do oka cestou kolem květinářství.
Ta je nádherná. Ale to jsi nemusela.
Ale ano, musela. Zvlášť potom co jsem minule nepřišla.
A když máte tak rádi květiny...
Zbožňujeme je. Hlavně Julián.
Nezvedá mi to. Od včerejšího večera mi to nebere.
- Kdo? - Otec.
Neumí používat naslouchátko, takže to asi ani neslyší.
Můžeme někdy uspořádat oběd s vaším tátou a s dětmi.
Já vás tu vždycky ráda vidím.
Vyžívá se v tom, ale dopadne to špatně.
- Juliáne. - Ty jsi doma?
Nakonec jsme skončili dřív.
Natalie, co tvoje migréna?
Už je to lepší.
Mrzelo mě, že jsem minule nedorazila.
Nás ještě víc.
Nezbývalo nám než tě zdrbnout.
Vidíš tu krásnou pozornost od Natalie?
Vím, že je máte rádi.
Zbožňujeme je.
A Víctor?
Musel se vrátit do auta pro mobil.
Tihle umělci, chodí s hlavou v oblacích.
Nebudeš tomu věřit, ale potkali jsme se před domem.
- To je ale náhoda! - No fakt.
Je za tím spousta práce, Natalie.
Jaké bylo natáčení?
Ty jsi něco točil?
Seriál?
- Jdu do sprchy. - Reklamu.
Aha. A na co?
Proč jí to neřekneš?
To fakt není nutné.
- Na gazpacho. - Aha.
Hrál rajče.
No, to může být taky zajímavé, ne?
Hrát rajče určitě není snadné.
Poslouchej.
Víctor mi řekl, že ti konečně dal tu knihu.
To jsi určitě rád, ne?
Nevím jistě.
Vždyť tě tak zajímala.
Už ji přečetl dvakrát.
Vážně?
Tak rychle?
Celé odpoledne strávil na gauči a ani nedutal.
Určitě je řeč o Víctorově dílku?
Není to žádné dílko.
Tobě se snad líbila?
Byl nadšený.
Ty si zase děláš legraci, viď?
Ani nevíš, jak mě to štve. Nesu to fakt těžce, Nati.
To není možné. Jak to, že se ti líbila?
Já nevím.
To mě na tom právě děsí.
Musí to mít nějaký důvod, Juliáne.
To doufám.
Možná jsi ji nepochopil.
To jsem si nejdřív myslel taky.
Tak jsem si ji přečetl znovu a líbila se mi ještě víc než poprvé.
- Ty metafory jsou boží. - Boží.
Jaké metafory?
- Hltal jsem každou stránku, viď? - Jo.
Dojdu tam.
Taky chtěl, abys byl upřímný?
Upřímný a objektivní.
- Promiň. - Čemu se směješ?
Ničemu. Jen tě chci vidět, jak mu řekneš, že se ti to jeho dílko líbilo.
Neřeknu mu to.
Když mu mám říct pravdu já, ty taky.
Navíc si určitě spočítal, že to dočtu nejdřív v létě.
Jelikož mi to potrvá déle než komukoli jinému na světě.
Teď mě omluv, čuchnu si trochy šampónu.
Třeba mě to rozveselí.
- Víctore. - Carol!
- Jak se máš? Vítej. - Už jsem zase tady.
Pojď dál.
Za posledních pár dní jsem tu snad byl víckrát
než za všechny ty roky, co tu bydlí.
Bydlí tady už dlouho?
Ano, Víctore. Co se dali dohromady.
- Fakt? Aha. - Ano.
Carol, Julián tu ještě není?
Je, sprchuje se.
Dneska točil tu reklamu.
No jo, ta reklama. Říkal, že tam hraje...
- Co to bylo? - Rajče.
Carol, neměl by se na to už vykašlat?
Když člověk nedosáhne svého snu, měl by jít dál.
Dohodím mu něco u nás ve firmě.
Třeba řidičů máme pořád málo.
Navrhni mu to.
Jasně. Navrhnu. Ale radši jindy.
Ano, jindy to bude lepší.
Vida, vida, konečně jsme všichni.
To jsi určitě ráda, viď, sestřičko?
Co tím chceš říct?
Nic, vůbec nic.
Ne, řekl jsi „ráááda“.
Nejsem blbá, Víctore.
Ty se zlobíš? To ty přece neumíš.
Teď už ano. Zvykej si.
Tos mi měla říct.
- Nehádejte se, dokud nebudete všichni. - Neboj, my se nehádáme. Zatím.
Jenom si povídáme, viď?
Řekl jsi „ráááda“, to „á“ jsi zřetelně protáhl.
- Ne naschvál. - Ale protáhl.
A vadí mi tvůj tón.
To, co jím naznačuješ.
Carol, přišlo ti, že chci něco naznačit?
Slíbila jsem Juliánovi, že nebudu zasahovat.
Má to být bez manželů a manželek.
Jako bych měla být ráda, že jste vůbec tu.
Jako by tátovo blaho nebyla i vaše starost.
Tak jsem to nemyslel. Klid.
Já jsem v klidu.
Nebo snad ne? Jsem úplně v klidu.
Ale už mě to nebaví. To, jak se ke mně chováte.
Jak se na mě pokaždé díváte spatra.
Zvlášť když uvážím, že se jako jediná starám.
Možná by ses neměla tolik starat.
Co tím chceš říct?
Když člověk bere věci příliš vážně, přestanou ho těšit.
To je teda vážně zajímavá teorie.
Odkud ji máš?
Z příručky pro začínající autory, co jsem ti doporučila?
Pardon.
Nebude lepší s hádáním počkat na Juliána?
- Ano. - Máš pravdu.
Máš pravdu, Carol. Promiň.
Carol, něco jsem přinesl.
Ančovičky, ale kvalitní.
Ty jo, moc díky. Že si děláš škodu.
Můžu dostat vodu? Musím si vzít prášek na migrénu.
- Jasně. Přinesu ti ji. - Díky.
Podle mámy jsou migrény špatně zavřené šuplíky.
Špatně zavřené šuplíky?
Co to znamená?
Je to metafora, Víctore.
Jako spisovatel bys to mohl vědět.
Když už jsi to nakousla...
Co?
Už jsi dočetla můj román?
Carol!
Ano?
Nechceš s něčím pomoct?
Ne, není třeba.
Určitě?
- Natalie? - No?
- Co se stalo? - Kdy?
Teď.
Snažíš se odvést řeč jinam?
Ty sis všiml?
Trošku.
Klidně řekni, že se ti nelíbí, o nic nejde.
Já vím, že ne. Proč by taky mělo?
Chci od tebe jen slyšet pravdu. Tvůj upřímný a...
Já vím.
Ale nebude lepší to nechat na jindy?
- Jasně. - Na.
Díky.
Chci říct, že...
dneska musíme probrat řadu citlivých a důležitých věcí.
- Viď, Carol? - Jistě.
Tak aspoň naznač.
Jaký byl tvůj první dojem po přečtení.
První dojem je vždycky ošidný.
Ošidný?
Ano.
Ne vždy odráží, co si doopravdy myslíme.
Stačí to shrnout do pár slov. Jako titulek.
Titulek k čemu?
Zajímá mě její dojem z mojí knihy.
Už ji četla.
- Fakt? - Ano.
Ty už jsi ji četla, Nati?
Že ses ani nepochlubila.
- A jak se ti líbila? - No...
Super, konečně jste tu všichni.
Jsme moc rádi, že jste přišli.
Lže. Neposlouchejte ji.
Až budete chtít, klidně se posaďte.
Já si zatím vedle pustím seriál, ať máte na to... debatování klid.
- Díky, zlato. - Díky.
Děkujeme.
Natalie.
Posloucháme tě.
A jak dlouho jsi ji četla? Přes týden?
- Proč? Záleží na tom? - A hodně.
Čím rychleji a souvisleji se čte, tím líp.
- To jsi nevěděla? - Ne.
Já nevím. Myslím, že pár týdnů.
Ajaj.
Co je?
- Četla jsem ji jenom po večerech... - A?
Popravdě mě dost překvapila.
Dost ji překvapila.
- Ano, nečekala jsem to. - Nečekala to.
- A to je dobře, nebo špatně? - To záleží.
Na čem?
Na řadě věcí.
Popravdě by mě nikdy nenapadlo, že bys něco takového mohl napsat.
Není to snadné čtení.
Nevím, jestli ti úplně rozumím, Natalie.
- To už tak u recenzí bývá. - Chci jen vědět, jestli se jí líbila.
- Chce vědět, jestli se ti líbila. - Pravda je taková, že...
Chci, abys věděl, že se mi to neříká snadno.
To už tak u pravdy bývá.
Pravda je taková, že...
se mi líbila strašně moc!
Co říkala?
Že se jí strašně moc líbila.
Strašně moc, Natalie?
Ano, moc se mi líbila.
Určitě?
Na debut je to velmi dobré.
„Na debut je to velmi dobré“ se dá vykládat mnoha způsoby.
Docela se mi ulevilo.
Popravdě jsem byl nervózní, co mi na ni řekneš, sestřičko.
Moc, nebo strašně moc? Rozveď to trochu.
Posadíme se a začneme?
Takže ses u ní nenudila?
Vůbec ne.
Naopak. Gratuluju.
- Ty mu gratuluješ? - Gratuluje mi.
Díky moc, Natalie.
- Její názor je pro mě důležitý. - Jistě. Její ano.
Ano, protože ona je cílové publikum.
- Omluvte mě. - Jistě.
Marisa.
Zlato? Slyším tě.
Vida, vida, vida...
Takže se ti to jeho dílko strašně moc líbilo?
Ne, neboj...
Máme dnes řešit tátu a dohodnout se na postupu.
Chápu. Takže je to součást taktiky.
Samozřejmě.
Co z toho, když mu řeknu, že napsal brak?
To ho mám hned zkraje urazit a naštvat?
- Tobě se ta knížka nelíbila? - Ne.
Ne, navíc...
Teď jsi na řadě ty. Řekni mu, že se ti taky líbila.
Bude tak nadšený, že si tátu rovnou nastěhuje k sobě.
Bude tam mít vinný sklípek a bazén, bude se moct ukazovat služebným.
Dal mi to svoje dílko, aby se mi tam mohl podepsat.
Můj názor je mu šumák.
Ne, váží si tě víc, než si myslíš.
Natalie.
Možná jsem rajče, ale nejsem blbec.
Co hledáš, zlato?
Tablet. Nevím, kam jsem ho dala.
Vaše kočka jí v obýváku kytku.
Jdu tam.
Omlouvám se za to vyrušení.
Kde jsme to skončili?
- U tvojí knihy. - A jo.
Julián ji prý taky četl.
- Už? Tak rychle? - A líbila se ti?
Řekni popravdě, co si myslíš.
Ten by nedovedl zalhat, ani kdyby chtěl.
Nedovedl.
Ale co to radši nechat na jindy?
Juliáne, zajímá mě i tvůj názor.
Vidíš? Já ti to říkala.
Vážně? Ale zajímá tě stejně jako ten Nataliin?
Ne, jsou každý jiný. Nedají se srovnávat.
A v čem se liší?
Počkej, Juliáne, to je teď vedlejší.
Víctor chce vědět, jestli se ti to líbilo,
jestli ses dokázal ztotožnit s postavami, jestli tě zaujaly metafory...
Jaké metafory?
- A název. Líbí se ti? - Tak schválně.
Třiapadesát neděl.
Překvapilo mě to.
A to je dobře, nebo špatně?
To záleží.
Víš co, Juliáne?
Copak?
Radši mi zatím nic neříkej.
Bude lepší, když si to nejdřív přečteš znovu.
Ty si myslíš, že jsem to nepochopil?
Druhé čtení nikdy není na škodu.
Zvlášť pro nás, kteří se věnujeme gazpachu.
Klidně si dej načas.
Nejsi na to zvyklý a není to snadné čtení.
Nespěchej na to. Přečti si ji ještě jednou.
Znova?
Jak znova?
Už ji četl dvakrát.
Tys ji četl dvakrát, Juliáne?
A hned po sobě.
Hned po sobě?
Páni, Juliáne, nemám slov.
To jsem nečekal. Dojal jsi mě.
No a jelikož už ji četl dvakrát,
může ti říct svůj názor.
Jasně. V tom případě sem s ním.
No?
Jako titulek.
Jako titulek?
Jen abys věděl, taky se mi to neříká snadno.
Přišlo mi to...
moc dlouhé, docela nudné, bylo tam moc postav a dějových linek
a ten uspěchaný konec nedával smysl.
Slíbil jsem ti, že budu upřímný a objektivní.
Jinak bych ti zalhal jako všichni ostatní.
Ale když jsi tak naléhal...
Vynikající.
Byl to jenom titulek.
Víctore?
Jsi v pořádku?
Ano, ale je to první negativní kritika, tak jsem z toho trochu...
Chtít po lidech, aby ti řekli pravdu, je ošemetné, Víctore.
- To snad víš. - Nečekal jsem, že to vezmeš tak vážně.
Snad nejsi naštvaný, že jsem byl tak moc upřímný.
- Tak moc co? - Přece se nerozhádáme kvůli koníčku.
- Není to žádný koníček, Juliáne. - To jsem říkal i Natalii.
Ať nepoužívá tenhle výraz.
Asi si musím zvyknout na jakoukoli kritiku,
i na tu neobjektivní.
Jak to myslíš neobjektivní?
Nic tím nemyslí.
Můžeme se prosím posadit ke stolu a konečně začít?
Jsi můj bráška. Nemůžeš být objektivní. To je jasné.
Ale jak souvisí to, že jsme bráchové, s tím, jestli se mi tvoje dílko líbilo?
Dílko?
To je jenom řečnický obrat.
Je to pejorativní výraz.
Minule jsi ho taky použil, ale ignoroval jsem to.
Hlavně se musíme domluvit, co uděláme s tou žárovkou.
Může ji vyměnit Víctor.
Když už to dopsal, bude mít času habaděj.
Posloucháte mě?
Je jasné, že nemůžeš být objektivní, protože na mě asi pořád žárlíš.
Aha, a odkdy na tebe žárlím?
Žárlíš na mě celý život.
U mladších sourozenců je to naprosto normální.
Ale na co přesně žárlím?
Na mě.
Že se mi v životě daří, a tobě tolik ne.
Co se ti daří?
Děláš řidiče tchánovi a manželce sluhu.
Páni.
Myslím, že to, co jsi právě řekl, se mě krapet dotklo.
Asi bych měl radši jít.
- Uvidíme se jindy. - Ne...
Víctore...
Víctore, prosím...
Oba vás prosím, snažte se trochu.
Trvalo věčnost, než jsme se tu sešli všichni tři.
Musíme se dohodnout. Prosím.
Nejdřív se bude muset omluvit.
Omluvit? Za co?
Mimo jiné za tu jízlivou poznámku, a teď cituju tvoje slova,
že tu žárovku můžu vyměnit já, když jsem teď dopsal to svoje dílko.
Ano. Možná jsem to „í“ trochu protáhl.
To je rodinný zvyk, Víctore. To přece víš.
Ta tvoje kritika mi stačila.
Vysmívat se mi nemusíš.
Je to sebezáchovný humor, Víctore.
Dřív jsi ho míval rád.
Dřív ano.
A mimochodem, asi bys měl vědět,
že my dva si myslíme, že bys tu žárovku měl vyměnit ty.
Ty a kdo ještě?
Já a Natalia.
Víctore!
Vida, vida, vida.
Tos mi ani neřekla, sestřičko, a to jsi tu teď byla několikrát.
Takže jste to už probírali?
Možná jednou, ano.
Ne jednou, Natalie. Hodněkrát.
Hodněkrát?
A proč bych měl tátovi tu žárovku měnit já, jestli se můžu zeptat?
Protože na rozdíl od nás nic neplatíš.
Tomu nerozumím.
- Co platíte? - Všechno.
Já mu to řeknu, Natalie. Uvidíš, že to pochopí.
Uvidíš, že ne.
Pokusím se, ale nic vám neslibuju.
Oba jsme si říkali, že bys tu žárovku měl vyměnit ty,
protože my hradíme tátovy výdaje.
Jaké výdaje?
- Není třeba zacházet do detailů, ne? - Ale ano, je.
Detaily jsou důležité.
Jaké výdaje?
Přece zdravotní výlohy.
Naslouchátka, speciální výživu, nové zuby, fyzioterapeuta,
uklízečku, pračku, všechno, Juliáne.
- Každodenní věci, víš? - Každodenní věci za poslední roky.
Řekl roky?
Přehání.
Natalie?
Kolik let?
Já nevím...
Čtyři, pět.
Čtyři nebo pět?
Natalia ti nechtěla nic říct, Juliáne,
aby ses necítil jako zkrachovalá existence.
Takže proto.
Teď dává smysl, proč jste mi nic neřekli.
Víme, že nemáte peněz na rozdávání,
a mysleli jsme, že...
Počkej. Schválně, jestli to chápu dobře.
Jelikož jsem zkrachovalá existence a nemůžu přispět na tátovy výdaje,
vás dva napadlo, že místo toho
bych mohl být rodinný kutil.
Je to tak?
- Ano. - Víctore!
- To jsi říkala ty, Natalie. - Ale takhle to zní hrozně.
To teda zní, Natalie.
Tady je.
Už jste si sedli ke stolu?
Už se chystáme, zlato.
Juliáne...
Když ses mi zmiňovala, že volala Natalia
kvůli důležitému problému se žárovkou,
co jsem ti řekl?
Že žárovka přece nemůže být tak důležitá.
A podívej.
Vidíš? Člověk nikdy neví.
Člověk nikdy neví, zlato.
- Juliáne. - No?
Hádáme se jenom z principu.
- To rozhodně. - Ne, počkej.
Minule jsme se přece shodli, že by tu žárovku měla vyměnit Natalia.
- Já? - Ano. Pravda. Ty.
A proč já?
Když jsme se o té žárovce bavili,
přišlo nám nefér, že tvoje jméno ani nepřichází do úvahy.
Jsme moderní levicová a feministická rodina.
Došlo nám, že jsme tě možná nevědomky ponechali stranou.
- Čeho? - Toho pomžikávání.
Domácí opravy a podobně jako by se žen nikdy netýkaly.
Chlapi to přece zařídí. Kdepak.
Já ji měnit nehodlám.
Co říkala?
A proč ji měnit nehodláš, Natalie?
Můj psycholog by se na mě zlobil, a právem.
Tvůj psycholog nechce, abys tátovi vyměnila žárovku?
Probírali jsme to a řekl mi, ať to nedělám.
Vykládala jsi mu o tom pomžikávání?
Všechno je to součást terapie. A já ji nemůžu vyměnit.
A proč tu žárovku nevymění tvůj psycholog?
Nebo vyměň psychologa.
Abyste věděli, hodlám vytrvat až do konce.
Poprvé v životě jsem našla někoho, kdo mi dokonale rozumí a pomáhá mi.
S čím ti pomáhá?
Zbavit se představy o tom, jaká jsem,
a zjistit, kdo jsem doopravdy.
- Aha. - Jasně.
Myslím to vážně.
Můžete mě pro jednou v životě respektovat?
Jsem vaše sestra, ale jsem taky člověk.
- Nezlob se. Teď se občas zlobí. - Já vím.
Nejdřív ze všeho se musím postavit vám dvěma
a říct vám, co si myslím, ať to stojí, co to stojí.
Vždyť ty vždycky říkáš, co si myslíš, ne?
Být tebou bych si nebyl tak jistý.
Pak se musím postavit manželovi a vykopnout ho, protože mi ničí život.
A nakonec se ze mě stane lesba.
Ale co s tím máme společného my, Natalie?
Hodně.
Od máminy smrti vám všem dělám jenom služku.
Požádám vás, abychom se pobavili o tátovi, protože už nemůže žít sám,
a vy se tváříte, jako bych byla nějaká hysterka.
Kdo mu podle vás skládá ponožky a trenýrky?
Kdo mu kupuje jídlo a léky?
Kdo mu stříhá nehty u nohou?
Kdo mu mění baterky v naslouchátku, budíku a třech bezdrátových telefonech?
A kdo se musí omluvit sousedce, když jí táta ukáže genitálie?
A vy i přesto chcete,
abych k němu zašla to pomžikávání spravit já,
protože ani jeden z vás si nenajde jednu pitomou hodinu na to,
aby se zašel kouknout, jestli vůbec ještě dýchá,
a vyměnil mu tu posranou žárovku?
Musím si odskočit.
Jdu tam.
- Ten psycholog musí vyjít draho. - Hodně draho.
Říkala, že mu stříhá nehty u nohou?
Tak co bude s tou revolucí?
Vypadá to blbě.
Žárovky asi budeme mít na starost pořád.
Co si prostě střihnout?
Nebo zavoláme elektrikáře.
Stejně to zaplatíte vy.
Platíme, protože nám na tátovi záleží, Juliáne.
Tohle bych si mohl brát osobně.
Ber si to, jak chceš.
To je ta samá kočka?
Už ses jednou ptal.
Asi vždycky zapomenu, protože nás k sobě nikdy nezveš.
Nezvu vás, protože když jste tu byli,
přišlo tvojí ženě proti srsti sedět na gauči z druhé ruky.
Nechci, aby trpěla.
Chudinka Marisa.
Už je mi líp. Můžeme začít?
Marisa je hodně citlivá a trpí mnoha alergiemi.
Nejspíš i na chudé lidi.
Chceš kritizovat i moji ženu?
Pak se rozhodně naštvu a odejdu, Juliáne.
Jestli půjdeš,
vezmi si i tu svou hnusnou vázu.
Schovali jsme ji do skříně, ale moje žena je tak hodná,
že ji vytáhla, aby ti udělala radost.
Deset minut. Když se budeme snažit, zvládneme to.
Promluvíme si na deset minut o tátovi
a pak už se v životě nemusíme vidět.
Ani na Vánoce?
My na Vánoce jedeme na safari.
Až do tátova pohřbu.
Deset minut.
Víctore?
Když jinak nedáš...
Dobře. Hned mu to povím.
Nashle.
Pardon.
Copak, zlato?
Volala sousedka.
Která?
Vašeho otce.
Zvláštní. Vždycky volá mně.
Jo, prý se ti nemohla dovolat.
Asi se mi vybil mobil. Co chtěla?
Prý celý den slyšela u vašeho táty zvonit telefon.
To jsem asi byla já. Volám mu celý den.
Ale neumí si vyměnit baterku v naslouchátku.
Jasně.
Jenže ona slyšela i hudbu, a tak na něj klepala.
A když neotvíral, šla dovnitř a...
A kde byl táta?
Ležel na zemi.
Co dělal na zemi?
Byl v bezvědomí.
A z hlavy mu tekla krev.
- Vidíte? - Cože?
Nemůže žít sám. Měla jsem pravdu.
Chceš říct, že je to naše vina?
Kam ho odvezli?
- Nikam. - Jak nikam?
Jestli má otřes mozku, musí do nemocnice.
Není třeba.
Když přijela sanitka a prohlédli ho,
zjistili, že už je několik hodin...
po smrti.
Kdo?
Táta umřel?
Po ráně do hlavy.
Po jaké ráně do hlavy, Carol?
Praštil se, když spadl.
Když spadl?
Tchán miloval hudbu.
Hlavně tu vážnou.
Poslouchal ji pořád, a tak se domem neustále linuly melodie.
Ahoj.
Je to už řada let, ale když si na ně vzpomenou,
automaticky se jim vybaví obrazy z dětství.
Dávno zapomenuté vzpomínky z doby, kdy žili pod jednou střechou
a otec je o víkendu budil hlasitou hudbou.
Vzpomenou si na nedělní rána u dlouhých rodinných snídaní,
na vzájemné hašteření, na společné hry.
A dojme je to.
Hudba jim připomene, že jim koluje v žilách stejná krev.
Že jsou nerozlučně spjati.
A že je navzdory hádkám pojí velmi hluboké pouto,
instinkt, který patří k tajemství života
a pomáhá nám, abychom se necítili tak sami.
Hodně štěstí, zdraví...
A dnes večer se po hodně dlouhé době,
možná naposledy v životě,
obejmou.
A společně,
byť jen na pár vteřin,
budou sdílet tenhle nezapomenutelný a neopakovatelný okamžik.
- Jste v pořádku? - Jo.
Carol, odkud táta spadl?
Nech toho, Natalie.
Všichni to víme, Natalie.
Spadl ze schůdků.
A co dělal na schůdcích?
Chtěl vyměnit žárovku v koupelně.
Prý protože pomži...
Překlad titulků: Zdeněk Huml