Petak je.
Skoro je sedam popodne.
Muževi brat i sestra uskoro dolaze k nama
jer moraju raspravljati o nekim obiteljskim temama.
„Raspravljati” je, bez sumnje, najprikladniji glagol
kad je riječ o Juliánu i njegovoj obitelji.
Može ovo drugo. Isto kao prošli tjedan.
I malo sira.
Julián je rekao da ništa ne kupujem, ali gotovo se nikad ne nalaze.
Troje ih je. Víctor je najstariji.
Onda slijedi Natalia.
I na kraju, Julián, moj partner.
Natalia je inzistirala na tome da se moraju naći
i razgovarati o ocu.
Moj svekar ima 89 godina.
Udovac je.
Sasvim je u pravu kad kaže da više ne može živjeti sam.
Sve se češće gubi.
U posljednje vrijeme razvio je lošu naviku pokazivanja penisa susjedama.
To je sve. Koliko?
Stvar je u tome što Natalia tvrdi da moraju brzo donijeti odluku,
prije negoli postane gore i dogodi se nešto ozbiljno.
Víctor je već rekao da će malo kasniti.
Navodno je, kao i uvijek, pretrpan poslom.
Víctor je u braku s Marisom.
Imaju četvero djece i dva psa.
Upoznali su se na faksu. Bili su jako mladi.
Nakon mnogo upornosti napokon su počeli izlaziti
i Víctor ju je na kraju napumpao.
Njegov punac važan je i poznat odvjetnik.
Vrlo brzo Víctor je krenuo raditi u obiteljskoj tvrtki.
No ni dan-danas nitko ne zna čime se točno bavi.
Folirant je i hvalisavac,
kako ga Julián uvijek opisuje.
Čovjek koji radi sve što mu žena kaže,
samo da zadrži status o kakvom prije nije mogao ni maštati.
Natalia.
Natalia, s druge strane, nije nimalo nalik braći.
Ozbiljna je i introvertirana žena,
opsesivno je metodična i prava perfekcionistica.
Jako je ugledna profesorica, i kao da to nije dovoljno,
u malo slobodnog vremena koje ima
piše članke i prevodi s tko zna koliko jezika.
Natalia se udala za Jerónima.
Imaju jednu kćer.
Ali nikad nije bila sretna.
Jerónimo joj je uvijek nabijao rogove. Svi to znamo.
Nasreću, Natalia ima prijateljicu s kojom je jako bliska.
Posvuda idu skupa i sjajno se slažu.
Ta prijateljica nije u vezi.
Ne mislim ništa loše,
ali katkad bih voljela da Natalia nije tako ozbiljna,
i tako uštogljena, da se, ne znam, malo opusti.
Bok.
Rijetko se kad viđaju.
A ja ih volim promatrati kad su skupa,
kad se prepiru i svađaju.
Jedinica sam.
Moji su roditelji preminuli.
I sad su oni moja obitelj.
A obitelj je najvažnija jer te partner...
Pa, može te ostaviti u bilo kojem trenu.
A prijatelji dođu i odu. Ali obitelj, braća i sestre, uvijek su tu.
Ne znaju koliko su sretni.
53 NEDJELJE
Ulazna vrata.
Bok!
To je Julián. Tek je stigao.
Sigurno će se praviti da je zaboravio.
Što točno?
Ništa. Razgovaram sa sobom.
- Otkud ti tako kasno? - S audicije.
Opa!
- Nisi mi rekao. - Ne.
Za televizijsku seriju?
Ne, za reklamu.
- Pa, i reklame su na TV-u, zar ne? - Tako kažu.
Za što je reklama?
Gazpacho.
Glumim rajčicu.
Dobro.
Idem pod tuš.
Može.
Ali nemoj predugo. Uskoro dolaze.
Tko uskoro dolazi?
Tvoji brat i sestra, sjećaš se?
Danas?
Sigurna si?
Rekao si u petak, zar ne?
Danas je petak.
Možda sam htio zaboraviti.
Sigurno.
Imamo i zakusku?
Da, imamo zakusku.
- Znala sam da ćeš zaboraviti. - Što želiš reći?
Ništa. Opusti se.
Dobro.
Ne, samo kažem,
što im više hrane damo, to će duže ostati.
Da, ali ne dolaze tako često, zar ne?
Ja sam medicinska sestra, radim u bolnici.
Julián je glumac.
Ali nema baš sreće s poslom, jadničak.
U mladosti je imao nekoliko uloga na TV-u i u kazalištu,
ali nikad mu baš nije krenulo.
Upoznali smo se prije pet godina i gotovo se odmah zaljubili.
Pogotovo on.
Nemamo djecu i u najmu smo u ovom stanu.
Imam tri propuštena poziva od sestre.
Da, zvala je u podne.
Rekla sam joj da nazove tebe.
Što je htjela?
- Zanima je jesi li razgovarao s Víctorom. - O čemu?
O žarulji.
Kakvoj žarulji?
Ne znam.
Rekla je da će te nazvati jer je to jako važno.
Žarulja ne može biti toliko važna.
Nemoguće je.
Carolina.
Da?
Što to radiš?
Kupila sam cvijeće.
A nemamo nijednu drugu vazu, pa sam uzela ovu.
- Bila je pohranjena u ormaru. - Skrivena.
Bila je skrivena u ormaru. To nije isto.
Dao nam ju je tvoj brat. A kad već on danas dolazi...
Kakve veze ima to što on dolazi?
Zar ne ideš pod tuš?
Razgovarali smo o tome. Možda se ne sjećaš.
Htio sam je baciti s balkona, ali nisi mi dozvolila.
Da, to je točno.
- Ali kamo da stavim cvijeće? - Reci da to nije namjerno.
Joj, moramo nahraniti mačku.
Carolina.
Slušam.
Jesi li kupila cvijeće samo da izvadiš tu vazu?
Kupila sam ga jer izgleda lijepo,
a i to je lijepa gesta za naše goste.
Oni su moja obitelj, a ne naši gosti.
Ne moramo ostaviti dobar dojam.
Baš suprotno!
Ako ne razumiješ kako funkcionira obiteljska dinamika,
draga, bolje da se ne miješaš.
- Što? - Obiteljska dinamika.
- Ta je vaza uvreda. - Meni nije tako ružna.
Uvreda je. I ti to savršeno dobro znaš.
Ružna je, neukusna i pretenciozna.
Kao i moj brat.
I možda si zaboravila,
ali Víctor nam ju je dao za Božić.
A onda smo saznali da ju je on dobio na dar.
Možeš otvoriti konzervu?
Onda se dosjetio:
„Kad već moram kupiti dar svom glupom bratu,
dat ću mu ovu usranu vazu da ispadnem faca.”
Kakvu konzervu?
S inćunima.
I oprosti što ću ovo reći, ali to što misliš da je pametno
staviti vazu usred blagovaonice
da Víctor pomisli da nam se ta usrana vaza sviđa,
još me više ljuti.
Opusti se. Premjestit ću je.
Opet isto. Opušten sam.
Ne izgledam tako?
Ne znam što reći, dragi.
Jesi li imao dobar dan?
Jesam, donedavno.
Samo kažem da moramo paziti s gestama.
Možda imaš dobre namjere, ali on će to drukčije shvatiti.
I ne moramo biti posebno obazrivi prema njemu.
On mi je brat, a ne premijer. Kužiš?
Sve jasno.
I kao da nije dosta što dolaze, još ih moram i nahraniti.
Jer je, naravno, osigurao da se nađemo ovdje.
Ne zaslužujemo biti pozvani u njegovu vilu u La Moraleji.
Da slučajno ne uprljamo njegove perzijske tepihe.
Hej, sad stvarno postajem nervozan.
Da, malo.
Hajde, idi pod tuš.
- Što da radim s inćunima? - Stavi ih na tostove.
- Kad si im rekao da dođu? - Víctoru sam rekao u 20 h.
- Ali već je 20 h. - Znam.
Kasnit će pola sata kao i uvijek.
Kul ljudi, poput njega i njegove žene,
uvijek dođu zadnji, kao da ti čine uslugu.
Tvoja je sestra potpuna suprotnost.
Zato sam joj rekao da dođe u 21 h.
- Želiš li znati zašto? - Umirem od znatiželje.
Znam da će doći pola sata prije,
pa će se sigurno sresti ispred ulaza u točno 20.30,
doći će skupa i neće me razjariti.
Naporno je imati brata i sestru, draga.
Ti to ne razumiješ.
Sestra ti dođe ranije jer želi pomoći.
Ne, ako dođeš ranije, samo si gnjavaža.
Ali, naravno,
kako ima tu potrebu da sudjeluje u svemu i muči je hoće li sve proći u redu...
Kao ovaj sastanak.
Moj je otac bio smeten, ušao je u pogrešan bus
i išli smo po njega u Colmenar de Oreju.
Pa što?
Zar ga zato trebamo smjestiti u dom?
I znaš što još?
Reci, dragi.
Ako moj tata želi pokazati kurac susjedi, neka to učini.
Što me briga?
- Da. - Nije mu ostalo mnogo vremena.
Takvi su muškarci. Nismo krivi za to.
Naravno.
Nisam sigurna shvaćam li, ali možemo o tome neki drugi dan.
Kad nećemo imati goste.
Natalia.
Da.
Ne, ne moraš ništa nositi.
Neće dugo trajati, zar ne?
Gdje si?
Molim?
Aha, nismo se planirali naći danas?
Sutra, u subotu.
Ne.
Bez brige.
Ne, sigurno sam pomiješao.
O, da. Ne brini se.
Samo ćemo vratiti inćune u konzervu i to je to.
Šalim se.
Dobro, vidimo se sutra u 20.30.
Ne, u 21 h.
Ti dođi u 21 h.
Bok.
Iskreno, samo mi je žao zbog vaze.
Sad kad je napokon izašla iz ormara.
Još pet.
Jedan, dva, tri, četiri, pet...
Subota je i gotovo je opet 19 h.
Jutros je Julián ustao na krivu nogu
i htio je otkazati sastanak.
Uvjeren je da za jučerašnji nesporazum nije odgovoran on, već oni.
Očito često donose odluke i onda se predomisle a da mu ne kažu.
Julián tvrdi da to traje otkako su bili djeca
te da ima veze s tim kako se tretiraju najmlađa djeca.
Nasreću, raspoloženje mu se popravilo nakon ručka,
pa se pomirio s tim sastankom.
Natalia.
- Uvijek si točna. - Uranila sam da pomognem.
Naravno.
- Kako si? - Jako dobro.
Uđi.
Juliáne.
Natalia.
Zvonila sam, ali nisi mi otvorio.
Radio sam vježbe za opuštanje. Uvijek ih radim kad imam goste.
- Je li Víctor stigao? - Ne. Čudno, zar ne?
Mislio sam da ćete doći skupa.
Valjda sam krivo računao.
- Molim? - Ma ništa. Ne slušaj ga.
- Odmah se vraćam. - Kamo ideš?
Idem u trgovinu po mačju hranu.
- Idem s tobom. - Da, idi s njim.
Sigurna si?
Ne želimo se prerano krenuti prepirati.
Ja idem pod tuš. Nisam se tuširala u teretani.
Hajde.
- Jučer sam te triput zvala. - Da.
Carol mi je rekla da si jako zabrinuta oko neke žarulje.
Tako je.
Znaš da ti je sestra vrlo histerična.
- Jesi li ljuta? - Malo.
- Ali ti se nikad ne ljutiš. - Pa, neke se stvari mijenjaju.
Pa, trebala si mi reći.
Samo želim znati jesi li je već zamijenio.
- Žarulju? - Da, Juliáne, žarulju.
Naravno. A o kojoj točno žarulji govorimo?
- O onoj u tatinoj kupaonici. - Aha.
Nisi razgovarao s Víctorom?
Tko je Víctor?
Žarulja u kupaonici treperi.
Treperi?
Da, tata kaže da „treperuška”.
Što?
„Treperuška”. Tako tata kaže. Pali se i gasi.
Jadničak me već dugo moli da je zamijenimo.
Možeš li ovaj tjedan, Juliáne?
Može, učinit ću to.
Bez brige. Opusti se.
Jako sam opuštena.
Ne izgledam tako?
Pa, ne znam što bih rekao.
„Treperuška”? Kako blesav izraz.
Davno sam to spomenula Víctoru. Mislila sam da ste razgovarali o tome.
Rekao je da će te nazvati i da ćeš je zamijeniti.
- Molim? - Što?
Možeš li ponoviti što si upravo rekla?
Rekla sam da će te nazvati.
A drugi dio rečenice?
I da ćeš je zamijeniti.
Zašto ja?
Ne znam, Juliáne. Netko to mora učiniti, zar ne?
Da, netko, ali zašto ja? Zašto je on ne zamijeni?
Ili čistačica.
Čistačica je starija od tate, Juliáne.
Dobit će vrtoglavicu na ljestvama. A Víctor...
A Víctor?
Pa, znaš, jako je zauzet i...
Da, tako je.
Jadničak.
- Dobar dan. - Dobar dan.
Kako ti je to rekao?
Što točno?
Kako je zvučao kad ste razgovarali o „treperuškanju”?
Što je rekao?
„Julián će zamijeniti žarulju.
On nema pametnijeg posla.”
To je samo žarulja, Juliáne.
Njemu bi bilo ispod časti zamijeniti tati žarulju.
Aristokrati to ne rade.
A kako mu još dugujem novac...
- Još mu duguješ? - Doviđenja.
Da. Pa što?
Gle, Juliáne, razgovaramo samo o zamjeni tatine žarulje.
Víctor je mislio da imaš više vremena. To je sve.
Naravno. A što misliš zašto?
Zato što me smatra obiteljskim slugom,
potrkivalom, potrčkom.
Neću je zamijeniti.
Što radiš?
Tražim ključeve.
Pa...
Što ćemo onda?
Pa, ne znam.
Dodaj to na dnevni red.
Prvo ćemo razgovarati o tatinom piši, a onda o zamjeni žarulje.
Je li sve osim toga u redu?
Sjajno. Ako ne idemo u previše detalja, sve je sjajno.
- A ti? - Trebam čašu vode.
Moram popiti tabletu.
Ti i tvoje migrene.
Da.
Kakvo divno cvijeće!
Da, baš je divno.
Šteta je što ćemo ga morati baciti.
Osim ako ga netko ne želi. Dobije se i vaza.
Hvala ti.
I, kako mogu pomoći?
Vrati inćune na tost.
U redu.
Još nismo razgovarali o tome.
- O čemu? - O tome je li ti se svidjela knjiga.
Koja knjiga?
Roman.
Koji roman?
Onaj koji je Víctor napisao.
Brat je napisao roman?
Moramo kupiti tati novu perilicu jer...
- Natalia. - Da?
Ne mijenjaj temu.
- Primijetio si? - Da.
Nisam znala da ne znaš.
U redu je.
Znam da je u redu. Zašto ne bi bilo?
Víctor ti je sigurno rekao, ali zaboravio si jer si jako...
Jako što?
Pa, znaš, zaboravljiv si.
Dat će ti roman. Opusti se.
Opušten sam.
Ne izgledam li tako?
Jako sam opušten. Jebeno sam.
Gle ti to.
Moj je brat napisao roman.
Čovječe! Impresivno, zar ne?
Ma nije to ništa. Mislim...
To je sjajna vijest.
Otkad moj brat piše romane?
Zašto ne razgovaramo o tati? Zato smo tu.
Ma samo ćaskamo dok umjetnik ne dođe.
- Kad ga je napisao? - Ne znam.
Da, znaš. Hajde.
Ne znam. Davno. Prošle godine? Možda.
- Prošle godine? - Tako nekako.
Često razgovarate o tome?
Ne, tu i tamo.
Kad mene nema.
Da, Juliáne, uglavnom kad te nema.
Rekao mi je za to jer je trebao savjet.
Čovječe! Tražio je savjet od tebe?
To je samo nedjeljni hobi.
Nedjeljni hobi? Kako to misliš?
Pisao je roman nedjeljom.
Nedjeljom?
Da, Juliáne.
To piše na prvoj stranici.
Trebale su mu 53 nedjelje da napiše roman.
Evo me!
53 nedjelje?
Moj Bože!
- Sad mi je sve jasno. - Što?
Zašto se ne javlja na telefon.
Sigurno nije lako napisati roman.
- Nemoj ga braniti. - Ne branim ga.
Htjela si. Uvijek ga pokušavaš opravdati.
Samo kažem da nije lako napisati roman, Juliáne.
Tako je.
A tim komentarom impliciraš
da je pisanje romana sigurno toliko komplicirano
da Víctor nikad nema vremena javiti se na telefon,
osobito ako ga zove njegov glupi mlađi brat,
a to sam eto ja.
Daj, Juliáne. Znaš kakav je Víctor.
Javlja se samo kad mu je zgodno, kad se želi javiti.
A zašto?
Što zašto?
Zašto je napisao roman? Što smjera?
Ne znam. Možda ima potrebu ispričati neke priče...
- Ispričati priče! Čovječe! - Znaš što mislim.
Znam što misliš, Natalia. Znam.
Pa, nadam se.
Jadničak.
Jučer sam razgovarala sa susjedom o tati,
o tome kako joj pokazuje genitalije.
Znaš što mi je rekla?
I, što ti kažeš na njegov romančić?
- Ne moraš mu se rugati. - Ne rugam se.
Rekao si „romančić”.
- Bio si sarkastičan. - Stvarno?
Istina je. Priznajem. Ne mogu si pomoći.
Zato što sam ljubomoran.
U dubini duše zapravo se jako divim svom bratu.
Diviš mu se?
Jako.
- Mogu li na zahod, Carol? - Naravno. Slobodno.
Hvala.
Víctor još nije stigao?
Doći će svaki čas.
- O čemu ste razgovarali? - Reći ću ti poslije.
O čemu se radi?
Je li nešto erotično?
Malo je... poduži.
- Joj, jesi to njemu rekla? - Ne.
Ali svaki me dan zove da me pita jesam li ga pročitala.
Stvarno je naporan, želi da mu kažem svoje mišljenje.
Sranje. To je stvarno koma.
Želi da budem iskrena i objektivna.
Nikad ne smiješ reći istinu.
Misliš općenito?
Općenito i uvijek.
Neukusno je govoriti istinu.
Moj je brat napisao roman.
Roman? To je sjajno, zar ne?
Sigurno si jako ponosna.
- Što sam sad učinila? - Ništa. To je sve.
Sluša te. Cijeni te.
Tvoje mu je mišljenje svojevrsno priznanje.
Juliáne, moje mišljenje ne vrijedi više od drugih. Molim te, ne počinji.
Víctoru je moje mišljenje jednako kao i mišljenje kaktusa.
Dosta, Juliáne. To uopće nije važno!
Dat će ti roman. Ako ti ga ne da, još bolje.
Onda ga nećeš morati čitati i reći mu što misliš!
Počela se ljutiti.
Sjajno.
Da.
Osim toga, Víctor te cijeni na druge načine.
- Molim? - Cijeni te na druge načine.
Jesi li čula, Carol?
- Brat me voli. - Nije li to sjajno?
Kad ti ga je dao?
Ne znam. Prije nekoliko mjeseci.
Razumijem. Prije nekoliko mjeseci? Stvarno?
Da, kad smo bili na tatinom rođendanu.
Ti nisi došao. Možda ti ga zato nije dao.
Ne. Bio sam ondje.
- Nisi, Juliáne. - Jesam. Kasnio sam, ali stigao sam.
- Stvarno? - Da.
A Dostojevski mi nije dao nikakav roman.
Nije tako komplicirano kako misliš, Juliáne.
Možda nije imao dovoljno primjeraka,
pa ti ga zato nije dao.
Ograničeno izdanje samo za odabrane?
Sigurno.
I?
I dosta.
Ako Víctor ne dođe za pet minuta, odlazim.
Ima li lijep uvez?
Valjda.
Daj, važno je.
Ne znam. Uvezan je, Juliáne.
Tvrdi uvez? Je li čvrst?
Ne baš.
Htio je uštedjeti.
Svi su bogataši škrti.
- Kako se zove mačka? - Fanny.
- Fanny... - Jesi li je nahranio?
Da, draga. I, svidio ti se?
Čemu ta faca?
Kakva faca?
Faca koju si napravila kad sam postavio pitanje.
- Smijem li zapaliti? - Ne, mačka ima astmu.
U redu je ako ti se nije svidio roman, Nati.
E, pa, jako mi se svidio.
Stvarno? Jako?
Dosta.
Jako ili dosta? To nije isto.
Nije loš. Mogao bi biti bolji, ali...
- Ajme... - Što?
Dodala si „ali” na kraju rečenice.
Zato što nema sve smisla.
Na primjer?
Previše je likova. I previše narativnih razina.
Oprezno! Treba biti oprezan s narativnim razinama.
Narativne razine...
A kraj zapravo nema smisla.
Ishitren je.
Gle, dobar je. Nije previše zabavan, ali...
- Misliš... - To mu je prvi roman, Juliáne.
Da, prvi mu je roman, Nati, ali...
- To je... - Što?
- To je... - Što je, Nati?
Sranje je!
Ja ću!
Jako se ponosim tobom.
Pa, nisam sretna što mi se ne sviđa bratov roman.
Ali vidim da ti jesi.
To nije lijepo od mene. Priznajem.
Ali tako je kako je. Uostalom, ne treba nagrađivati aroganciju.
Aha, arogancija ga je potaknula da napiše roman.
Naravno.
Nemoj mu reći što sam ti rekla.
- Osjećala bih se grozno. - Naravno da neću.
- Nisam tako okrutan. - Pisao ga je toliko nedjelja.
- Da, jadničak. Jadna ti. - Ja? Zašto?
Zato što mu sad moraš reći što misliš.
Da mu je romančić sranje. Zar ne, Natalia?
- Tko je zvao? - Víctor.
Što želi? Da se spustimo i parkiramo njegov BMW?
Ne, kaže da neće doći.
Ostat će u Marbelli jer sutra žele ići jedriti i...
Kaže da se nađete sljedeći tjedan.
Ili neki drugi dan.
Ne vjeruješ mi, Natalia,
ali zaista se divim svom bratu.
Znaš li zašto?
Zato što bih volio biti poput njega.
Tko će sad zamijeniti tatinu žarulju?
- Bez brige, ja ću. - Mogu ja.
Hvala.
Nakon drugog propalog pokušaja u subotu,
odlučili su se naći preko tjedna.
Natalia je preklinjala Juliána
da pregrize jezik i ne ulazi u sukob s Víctorom
nakon „žalosnog manjka poštovanja od nekidan.”
Citiram Juliána od riječi do riječi.
- Dugo čekaš? - Ne. Ne dugo.
Kakav grozan trenutak za kišu. Moj Bože.
Nešto nije u redu?
Ne. Zašto?
Bez razloga. Baš si točan danas.
Sigurno se ne želiš izuti?
- Skroz su mokre. - Da, možda ću se izuti.
- Da. Raskomoti se. - Da.
Ispričavam se.
Skoro sam bio uzeo kišobran, ali...
Ajme! Kakvo predivno cvijeće!
- Nije li? - Jest.
Malo je počelo venuti, ali u ovoj vazi izgleda sjajno.
Zar ne?
- Pitam za vazu. - Da.
Donio sam vino.
Ma daj, nisi morao.
Da, a onda bi me poslije kritizirali.
Gran Reserva, iz Bordeauxa.
Sigurno nikad niste kušali takvo što.
Sigurno nismo.
U ovoj kući uvijek pijemo vino iz kutije.
Zar ne?
- Kako su cure? - Sjajno.
No nadam se da će uskoro naći dečke i odseliti se jer...
A tvoja supruga?
Marisa je sjajno, kao inače. Predivna je.
Htjela je doći,
ali kako je Natalia inzistirala da ovo bude sastanak bez supružnika...
Natalia je u pravu. Inače bi predugo trajalo.
Sigurno ne želiš skinuti čarape?
Ili mu daj svoje papuče.
Svoje papuče?
Ne. Nema šanse.
Nema potrebe, Carol.
Osim toga, ovo neće dugo trajati, zar ne?
Tako treba, Víctore. Tako treba.
Hej, Juliáne, ako se slažeš sa mnom
da nije potrebno smjestiti tatu u starački dom...
Hvala. Onda ćemo biti nas dvojica protiv Natalije.
Možemo zaposliti nekoga tko će mu pomoći kod kuće i to je to.
Slažeš se sa mnom, zar ne?
Odvjetnik mi je rekao da šutim dok nismo svi na okupu.
- Hej, Carol... - Da?
Osjećao sam se grozno što nisam došao u subotu, ali morali smo ići u Marbellu.
Bez brige. Natalia nam je već rekla.
Víctore, sigurno je jako naporno biti bogat, zar ne?
Ne možeš ni zamisliti, Juliáne. Iscrpljujuće je.
Jednostavno iscrpljujuće.
Osim toga, bio sam obećao puncu da ću ga odvesti jedriti
s nekoliko prijatelja koji su stigli skroz iz Santandera.
Važni su ljudi. Ljudi s mnogo novca, Juliáne.
Važni ljudi s mnogo novca... Znamo kako to ide.
Opusti se. Nije frka, zar ne?
Bili smo samo pripremili neku zakusku.
Da, a inćuni vole kad ih se vrati u konzervu.
Inćuni, fino. Jesu li iz Kantabrijskog mora?
Ne, iz supermarketa su.
Donijet ću ti papuče. Ne možeš ostati u tome.
I, kako si? Kako ide?
Sve je super.
A ti?
Ima li novosti? Nešto što ne znam?
Ne. Zašto?
Samo pitam. Želim znati što je novo.
Pa, čuli smo se prošli tjedan preko WhatsAppa.
Ništa vrijedno spomena nije se moglo dogoditi otad.
Ako se otad nije dogodilo ništa vrijedno spomena, onda u redu.
- Puno radim u zadnje vrijeme. - Čovječe.
Znaš, postao sam... previše nezamjenjiv.
Pazi, možda će te postaviti za direktora. Onda je zabava gotova.
Bogme si u pravu.
Tako je.
Baš smo različiti, zar ne?
Ti i ja.
- Misliš? - Da.
Ja stalno želim više, a ti pristaješ na manje.
Gledam te ovako jer još ne znam što bih rekao.
Nadam se da te nisam uvrijedio, Juliáne.
Još ne znam.
Ti i tvoj smisao za humor.
Zavidim ti na tome.
Ništa ne shvaćaš ozbiljno, bez obzira na to kako ti ide.
To se zove instinkt za preživljavanje, Víctore.
Ispričavam se.
Papuče.
Aha.
Idem nakratko do ljekarne. Brzo se vratim, može?
Nemojte se potući bez mene.
Ma nema šanse.
Posljednjih nekoliko dana razmišljam
da ti nešto moram reći kad te vidim.
- Ali sad se ne mogu... - Stvarno?
Što to?
Što bi moglo biti?
Ne znam. Sjetit ću se.
U posljednje te vrijeme zovem, ali nikako da se javiš.
Kada?
- Nedjeljom. - Nedjeljom?
Poslijepodne.
Poslijepodne? To je čudno.
Stvarno? Zašto?
Uvijek sam kod kuće.
Uvijek si kod kuće nedjeljom poslijepodne?
Uvijek.
Ako i odemo nekamo, uvijek se vratimo nakon ručka.
- To nam je navika. - Da?
Nikad se ne javljam ako ne znam tko me zove, Juliáne.
- Ne? - Ne.
Zato što ne želim
da me ometaju.
Naravno, zato što se moraš
usredotočiti na to što radiš.
Točno tako.
Lijepo je imati te trenutke,
kad si sam,
razmišljaš, promišljaš
i smišljaš kako oblikovati
sve što želiš izraziti,
ali ne znaš kako.
Juliáne, savršeno si to opisao.
Da, znam.
Idem objesiti odjeću. Čini se da je kiša stala.
Brzo ću. Ti se raskomoti.
Ako Natalia pozvoni, otvori joj.
Da idem s tobom?
Ako moraš...
Idem s tobom.
A što si htio?
Tvoj savjet.
Ali kako se nisi javio, nazvao sam Nataliju.
Šteta.
Iskoristila je tu priliku da me udavi s tatom.
Ona je bolesna, Juliáne.
- Ima taj tragični životni stav. - Ne bih se mogao bolje izraziti.
Kao ovaj hitni sastanak koji moramo održati.
Tata je bio smeten, ušao je u krivi bus
i morali smo ga pokupiti u Torrelodonesu.
Dobro, i?
Nekidan me triput zvala. Triput!
Što je htjela?
Navodno tatina žarulja treperuška.
Da, treperuška.
Rekao sam joj da se smiri, da ćeš je ti zamijeniti.
Da, spomenula mi je to.
Učini to dok ne pukne jer me izluđuje, Juliáne.
Znaš u čemu je problem, Víctore? Imam puno obaveza i...
Stvarno? Imaš neki novi projekt?
Radim na tome. Bio sam na audiciji.
Za seriju?
Ne, za reklamu.
Reklamu. Sjajno. Za što?
Gazpacho.
Trebali su nekog s iskustvom da glumi rajčicu.
- Rajčicu? - Da.
Juliáne...
Taj tvoj posao... Brinem se za tebe.
- Stvarno? - Da.
Nije li čudno što Natalije još nema?
Zapravo jest.
Čovječe!
Ovo je sjajno mjesto, Juliáne.
- Misliš? - Da.
Ni blizu kao moja kuća. Moja je kuća...
Da.
- I ti izgledaš dobro. - Dobro sam.
Pogotovo ako ne idemo u detalje.
Dakle, sad imaš vremena.
Vremena?
Da, možeš otići kod tate i zamijeniti žarulju koja...
Da, treperuška.
- Znaš li u čemu je problem? - Reci mi.
Glumim rajčicu i vodim mačku u šetnje, pa nemam puno slobodnog vremena.
Ne možeš li ti otići? Recimo, u nedjelju?
U nedjelju? Nemoguće.
Ne.
- Znaš što? - Što?
Neka je Natalia zamijeni.
- Natalia? - Zašto ne?
Hej, u pravu si.
Zašto mi to moramo? Zato što smo muškarci?
- Nisu li žene moderne? - I feministkinje?
Mogu zamijeniti prokletu žarulju.
- Riješena stvar. - Prokleto treperuškanje.
- Natalia je jako pametna. - Da.
Ima puno magisterija. Znaš što to znači.
I zavara te svojim nevinim izrazom lica.
Uvijek se izvuče.
I nikad ti neće reći što stvarno misli. Nikad.
Čak i ako tražiš da bude objektivna?
Tad je to moguće. Da.
Bit će teško. Neće joj biti lako, ali da.
Opusti se.
Opušten sam. Ne izgledam li tako?
To se tako kaže.
Idem oprati ruke. Gdje je kupaonica?
Gdje je i uvijek. Do kraja hodnika pa desno.
O, Juliáne!
Sjetio sam se što sam ti htio reći.
Ništa važno. Glupo je.
Napisao sam roman.
Roman?
Ti?
Ja. Tvoj stariji brat, da.
Znam da si mi stariji brat.
Čini se da si ostao bez riječi.
Ja... Zadivljen sam. Nikad ne bih rekao.
Znaš, Juliáne, ja volim izazove.
Znamo. Cijeli ti je život pustolovina.
Juliáne...
Ne...
Jako bi me usrećilo...
Stvarno?
...kad bi i ti...
Za mene? Jebote. Kakva čast.
...kad bi je i ti pročitao.
Znaš, ovo me čini emotivnim.
Daj mi je. Napisat ću ti posvetu.
Je li to nužno?
Tako se to radi. I nije mi problem.
Ako je tako...
- Ako ne možeš smisliti što napisati... - Ne.
- Možeš i neki drugi dan. - Ne, dobivam inspiraciju.
„Mom mlađem bratu,
koji možda ne izgleda tako,
ali u dubini duše jest.”
Stvarno ne znam što bih rekao.
Ostao sam bez riječi.
Bez riječi.
- Juliáne. - Da?
- Htio sam te nešto zamoliti. - Ne govori ništa.
- Nema potrebe. - Da, ima.
Nema potrebe.
Želiš da ti kažem što mislim nakon što je pročitam.
Da budem objektivan i prije svega iskren, zar ne?
Jebote, Juliáne!
Točno tako.
To sam i očekivao.
Predvidio sam to i...
Znaš, čak i da želim,
ne bih mogao biti neiskren prema tebi.
Nisam bio siguran želim li ti ga dati.
Ne? Zašto?
Mislio sam da ćeš biti pod pritiskom da ga pročitaš
i da će ti možda biti naporno.
Nimalo. Veselim se pročitati tvoj roman.
Ali kako nikad ne čitaš, tebi će biti teže.
Misliš, teže nego drugima?
Puno teže jer nemaš tu naviku, Juliáne.
Naravno, misliš da će mi biti teže razumjeti tvoj roman
nego, recimo, našoj sestri.
Puno teže.
Stvarno?
Naravno. Natalia ima dvije sveučilišne diplome.
Govori i čita na četiri jezika
i naviknuta je na apstraktno razmišljanje.
A ti...
Ja sam rajčica.
To su različite profesije, Juliáne.
Tu se nema što reći.
Roman je složen.
Da. Sigurno ima puno narativnih razina.
- Kako znaš? - Mogu zamisliti.
Toliko je narativnih razina da...
Ništa ne razumiješ.
Molim?
Bez brige. Volim složene teme
I nije mi to prva knjiga. Pročitao sam nekoliko romančića.
Romančića?
Romana.
Ispričavam se.
Carol?
Da.
Da?
Da.
Što radiš?
Ništa.
To je igra koje se često igramo u ovoj kući.
Vodimo inćune u šetnju, a onda ih vratimo u konzervu.
Što je Carol rekla?
Da ju je Natalia upravo zvala
i ispričala se jer je u krevetu i ima jaku migrenu,
pa ne može doći.
Stvarno?
Čovječe. Kako zeznuto.
To je sad u modi.
Prirediš večeru, a nitko ne dođe. Nisi čuo za to?
Što da radim? Da ostanem na večeri ili?
- Nema potrebe, zar ne? - U pravu si.
Čekat ćemo dok ne budemo svi na okupu.
Slažem se. Ne želimo se posvađati i upropastiti to.
Možeš li nazvati Nataliju?
Da. Nazvat ću je, da.
A zašto je ja moram nazvati?
Reci joj da zamijeni žarulju.
Aha, da, tako je.
- Neka je zamijeni. - Revolucija ima svoju cijenu.
Revolucija ima svoju cijenu!
- Čujemo se. - U redu.
- Pozdravi Carol. - Hoću.
Juliáne,
ta vaza...
Ta je vaza jako ružna.
Stavite cvijeće u onu koju sam vam ja dao.
Sad je 18.45 i opet je petak.
Upravo sam završila smjenu u bolnici. I Julián bi sad trebao stići.
Danas je išao na snimanje reklame. Jadničak se ustao jako rano.
Víctor i Natalia već su tu.
Julián će biti sretan jer su napokon došli skupa.
Ali čini se da je Víctor ostavio mobitel u autu.
Julián je jučer bacio cvijeće jer je uvenulo
i vratio vazu u ormar.
Ali koliko vidim,
danas se Natalia pojavila s novim buketom.
Vidjela sam ga kad sam hodala pored cvjećarnice i mislila sam...
Stvarno je predivno. Ali nisi trebala.
Naravno da jesam. Osobito jer nisam došla nekidan.
A kako jako volite cvijeće...
Obožavamo ga. Osobito Julián.
Ne javlja mi se. Još od sinoć.
- Tko? - Tata.
Ne može se služiti slušnim aparatom, pa ništa ne čuje i ne javlja se.
Možemo jedan dan ručati s vašim tatom i klincima.
Volim kad nam dođete.
Previše to voli. A ovo će loše završiti.
- Juliáne. - Mislile smo da nisi tu.
Ranije smo završili.
Natalia, kako su migrene?
Bolje.
Grozno mi je što nisam došla nekidan.
Nama je bilo još gore.
Nismo imali izbora, morali smo te kritizirati.
- Gle kakav nam je divan dar donijela. - Znam da volite cvijeće.
Obožavamo.
A Víctor?
Vratio se do auta. Zaboravio je mobitel.
Joj, ti su umjetnici uvijek odsutni duhom.
Nećeš vjerovati. Sreli smo se pred ulazom.
- Kakva slučajnost! - Stvarno jest.
Iza toga je mnogo truda, Natalia.
Kako je prošlo snimanje?
Imao si snimanje?
Za seriju?
- Idem pod tuš. - Za reklamu.
Aha. Za što?
- Zašto joj ne kažeš? - Nema potrebe.
- Gazpacho. - Aha.
Glumio je rajčicu.
Pa, i to može biti zanimljivo, zar ne?
Sigurno nije lako glumiti rajčicu.
Nego...
Víctor mi je rekao da ti je nekidan napokon dao roman.
Sigurno si sretan.
Nisam siguran.
Tako si se veselio pročitati ga.
Pročitao ga je dvaput.
Stvarno?
Baš si brz.
Cijelo je poslijepodne bio na kauču. Činilo se kao da ni ne diše.
Govorimo o Víctorovom romančiću?
Ne bih ga nazvao romančićem.
Nije ti se valjda svidio?
Jako mu se sviđa.
- Šališ se, zar ne? - Nemaš pojma koliko me to ljuti.
- Mučim se, Nati. - To je nemoguće.
Kako ti se mogao svidjeti?
Ne znam.
Zato se i brinem.
Mora postojati razlog, Juliáne.
Nadam se.
Možda ga nisi shvatio.
To sam isprva mislio.
Pa sam ga opet pročitao. I svidio mi se više nego prvi put.
Svidjele su mi se metafore.
- Jako. - Koje metafore?
- Nisam htio doći do kraja, zar ne? - Da.
Ja ću.
Je li i od tebe tražio da budeš iskren?
Iskren i objektivan.
- Oprosti. - Što je tako smiješno?
Ništa. Samo želim čuti kako ćeš mu reći da ti se sviđa njegov romančić.
Neću mu reći.
Ako ja moram reći istinu, moraš i ti.
Osim toga, vjerojatno misli da ga neću dovršiti do ljeta,
s obzirom na to da će mi trebati puno više vremena nego drugima.
Sad me ispričaj, idem malo snifati šampon.
Možda će me razveseliti.
- Víctore. - Carol!
- Kako si? Dobro došao. - Opet sam tu.
Uđi.
Kao da sam posljednjih dana više u ovom stanu nego otkako žive ovdje.
Jesu li već dugo tu?
Da, Víctore. Otkako su zajedno.
- Da? - Da.
Da?
Carol, Julián još nije stigao?
Tu je, tušira se.
Danas je imao snimanje za reklamu.
Aha, da. Rekao je da glumi...
- Što ono? - Rajčicu.
Carol, nije li vrijeme da odustane od toga?
Ako nije ostvario svoj san, vrijeme je da krene dalje.
Mogu mu naći posao u tvrtki.
Kao vozač. Uvijek ih trebamo.
Reci mu.
Naravno. Hoću. Ali bolje neki drugi dan.
Da, bolje bi bilo neki drugi dan.
Gle ti to, napokon smo svi tu.
Sigurno si sretna, zar ne, sestrice?
Što želiš reći?
Ništa. Baš ništa.
Ne, baš si naglasio to „sretna”.
Nisam budala, Víctore.
Ljutiš li se? Ti se nikad ne ljutiš, Natalia.
Sad to radim. Navikni se.
- Trebala si me upozoriti. - Nema svađe dok niste svi tu.
Ne svađamo se, Carol. Ne još.
Nadoknađujemo propušteno, zar ne?
Baš si naglasio tu riječ „sretna”.
- Nije mi bila namjera. - Ali jesi.
Smeta mi tvoj ton i što želiš reći time.
Carol, misliš li ti da sam nešto insinuirao time?
Obećala sam Juliánu da se danas neću miješati.
Budući da supružnici nisu pozvani...
Kao da mi činite uslugu što smo se okupili.
Kao da vas se ne tiče tatina dobrobit.
Nije mi bila namjera. Opusti se.
Ne, opuštena sam.
Ne izgledam li tako? Jako sam opuštena.
Ali umorna sam od toga kako se odnosite prema meni.
Kao da ste bolji od mene.
Osobito s obzirom na to da se samo ja brinem o svemu.
Možda se ne bi trebala toliko brinuti, Natalia.
Kako to misliš?
Kad sve shvaćamo preozbiljno, onda ti ništa više nije zabavno.
Kakva zanimljiva teorija. Otkud ti to?
Iz priručnika za pisce početnike koji sam ti preporučila?
Oprostite.
Ne biste li trebali pričekati Juliána prije svađe?
- Da. - U pravu si.
U pravu si. Oprosti.
Carol, donio sam ti nešto.
Inćune. Ali neke dobre.
Sjajno, puno ti hvala. Nisi trebao.
Mogu li dobiti malo vode? Moram popiti tabletu za migrenu.
- Naravno. Donijet ću ti. - Hvala ti.
Mama je govorila da su migrene ladice koje nisu dobro zatvorene.
Ladice koje nisu dobro zatvorene?
Što to znači?
To je metafora, Víctore.
Sad kad si pisac, trebao bi to znati.
Kad si već to spomenula...
Što to?
Jesi li pročitala moj roman?
Carol!
Da?
- Trebaš li pomoć? - Ne, ne trebam.
Sigurno?
- Natalia? - Da?
- Što se dogodilo? - Kad?
Upravo sad.
Pokušavaš li promijeniti temu?
Primijetio si?
Da. Naravno.
Ako ti se ne sviđa, u redu je. Reci mi.
Znam da je u redu. Zašto ne bi bilo?
Samo želim da mi kažeš istinu. Budi iskrena i...
Znam.
Ali ne bi li bilo bolje da drugi put razgovaramo o tome?
- Da. - Evo ti voda.
Hvala.
Mislim...
Uza sve važne i osjetljive teme o kojima moramo razgovarati...
- Zar ne, Carol? - Naravno.
Daj, reci mi barem nešto.
Koji ti je prvi dojam nakon čitanja?
Prvi je dojam uvijek nezgodan.
Nezgodan?
Da...
Ne odražava uvijek ono što stvarno misliš.
Reci mi samo četiri riječi. Samo to. Kao naslov.
Naslov za što?
Za njezin dojam o mom romanu. Već ga je pročitala.
- Stvarno? - Da.
Već si pročitala roman, Nati?
Nisi mi to spomenula.
- I, što misliš? - Ja...
Baš sjajno. Sad ste svi tu.
- Jako smo sretni što ste tu. - To nije istina. Ne slušajte je.
Kad želite, sjednite za stol.
Ja ću gledati seriju u sobi da vi možete... raspravljati u miru.
- Hvala, draga. - Hvala, Carol.
Hvala.
Natalia.
Slušamo.
Koliko ti je trebalo da ga pročitaš? Više od jednog tjedna?
- Zašto? Je li to važno? - To je jako važno.
Što si brža i radiš manje pauza, to bolje.
- Nisi to znala? - Ne.
Ne znam. Rekla bih nekoliko tjedana.
Joj...
Što je?
- Čitala sam kad sam stigla. Navečer... - I?
Iskreno, roman me jako iznenadio.
Jako ju je iznenadio.
- Da, nisam to očekivala. - Nije to očekivala.
- Je li to dobro ili loše? - Ovisi.
O čemu to ovisi?
O mnogočemu.
Iskreno, nisam mislila da bi mogao napisati nešto takvo.
Nije to lagan roman.
Nisam siguran razumijem li te skroz, Natalia.
- Takve su ti kritike, Víctore. - Samo želim znati sviđa li joj se.
Samo želi znati sviđa li ti se.
Iskreno, Víctore, nije...
Znaj da mi to nije lako reći.
Tako je to kad govoriš istinu.
Istina je da mi se...
Jako svidio!
Što je rekla?
Da joj se jako svidio.
Jako, Natalia?
Da, jako mi se svidio.
Jesi li sigurna?
Jako je dobar za prvi roman.
„Jako je dobar za prvi roman.” To se može protumačiti na više načina.
Sad mi je laknulo.
Iskreno, bojao sam se čuti tvoje mišljenje, sestrice.
Je li ti se svidio ili ti se jako svidio? Budi precizna.
Zašto ne sjednemo i ne započnemo sastanak?
Nije ti bio dosadan?
Ni blizu.
Baš suprotno. Čestitam.
- Čestitaš mu? - Čestita mi.
Hvala, Natalia.
- Njezino mi je mišljenje jako važno. - Naravno. Njezino.
Da, jer ona je ciljna publika.
- Ispričajte me. - Naravno.
Marisa.
Dušo. Reci.
Gle ti to...
Dakle, svidio ti se romančić?
Ne, ne brini se...
Došli smo razgovarati o tati i dogovoriti se.
Razumijem. Sve je to dio strategije.
Naravno.
Što ću dobiti ako mu kažem da je roman sranje?
Da se uvrijedi i razljuti prije negoli krenemo razgovarati?
- Nije ti se svidio? - Nimalo.
Ne, osim toga...
Sad si ti na redu da mu kažeš da se i tebi svidio.
Bit će tako sretan da će sljedeći tjedan tata živjeti kod njega.
Imat će vinski podrum i bazen. Pokazivat će penis čistačicama.
Dao mi je svoj romančić samo zato što se htio potpisati.
- Boli ga briga za moje mišljenje. - Víctor te cijeni više nego što misliš.
Natalia,
možda sam rajčica, ali nisam budala.
- Draga, što tražiš? - Tablet. Ne znam gdje sam ga ostavila.
Mačka vam jede biljku u dnevnoj sobi.
Idem ja.
Isprike na prekidu.
O čemu smo razgovarali?
- O tvom romanu. - Da.
Julián mi je baš rekao da ga je i on pročitao.
- Već? Tako brzo? - I? Je li ti se svidio?
Reci nam što misliš.
Nije u stanju biti neiskren i da želi.
Nisam u stanju.
Ali možemo o tome neki drugi dan, u redu?
Juliáne, zanima me i tvoje mišljenje.
- Vidiš? Rekla sam ti. - Stvarno?
Zanima li te jednako kao i Natalijino?
Ne, drukčije je. Ne možeš to usporediti.
Zbog čega je to drukčije?
Gle, Juliáne, to sad nije važno.
Víctor samo želi znati je li ti se svidio,
jesi li se povezao s likovima i što misliš o metaforama.
Kakvim metaforama?
- Naslov. Sviđa li ti se? - Sviđa li ti se?
53 nedjelje.
Iznenadio me.
Na dobar ili loš način?
Ovisi.
Znaš što, Juliáne?
Što?
Radije mi još ništa nemoj reći.
Pročitaj ga još jednom prije nego što mi kažeš što misliš.
Govoriš to jer misliš da ga nisam dobro shvatio?
Uvijek je pametno pročitati dvaput.
Pogotovo nama kojima je posao gazpacho, zar ne?
Možeš si uzeti vremena.
Nisi naviknut čitati, a to nije lako štivo.
Ne žuri se. Pročitaj ga opet.
Opet?
Što opet?
Već ga je dvaput pročitao.
Pročitao si ga dvaput?
Zaredom.
Zaredom?
Juliáne, nemam riječi.
Nisam to očekivao. Obuzimaju me emocije.
Ako ga je već dvaput pročitao,
može ti reći što misli.
Naravno. U tom slučaju, naravno.
I?
Kao naslov.
Kao naslov?
Samo da znaš, i meni je jako teško reći ti ovo.
Bio mi je
dug, pomalo dosadan, s previše likova i priča.
A kraj mi je zbrzan i nema smisla.
Govorim ti to jer sam obećao biti iskren i objektivan.
Inače bih ti lagao kao i svi drugi.
Ali kad si već toliko inzistirao...
Jako dobro.
To je bilo kao naslov.
Víctore?
Jesi li dobro?
Da. Samo mi je to prva loša kritika, pa sam malo...
Znaš, Víctore, može ti se obiti o glavu kad tražiš istinu.
Moraš to znati.
Nisam mislio da ćeš to shvatiti tako ozbiljno.
Nadam se da se nisi uzrujao što sam tako iskren.
- Tako što? - Nećemo se svađati zbog hobija.
To mi nije hobi, Juliáne.
I ja sam to rekao Nataliji.
Da ne upotrebljava tu riječ.
Valjda ću se morati naviknuti na svakakve kritike,
čak i ako nisu objektivne.
Što želiš reći time?
Ništa ne želi reći.
Molim vas, možemo li sjesti za stol i započeti sastanak?
Moj si mlađi brat. Normalno je da ne možeš biti objektivan.
Kakve veze ima to je li mi se tvoj romančić svidio ili ne
s tim što smo braća?
Romančić?
To se tako kaže.
To je pogrdan izraz.
I nekidan si to rekao, ali pravio sam se da nisam čuo.
Prije svega, moramo se složiti što ćemo sa žaruljom.
Víctor je može zamijeniti.
Gotov je s pisanjem, pa sigurno ima slobodnog vremena.
Slušate li vi mene?
Normalno je da ne možeš biti objektivan. Vjerojatno mi i dalje zavidiš.
Da? Otkad ja to tebi zavidim?
Cijeli si život zavidan.
To je jako često kod mlađe braće.
Ali na čemu ti zavidim?
Na svemu.
Na tome što mi sve ide dobro, a tebi baš i ne.
Što je to sve?
Vozač si svog punca i sluga svoje žene.
Sad mislim da me to što si rekao malo uzrujalo.
Možda je bolje da odem.
- Vidimo se neki drugi dan. - Ne...
Víctore...
Víctore, molim te...
Obojicu vas molim. Molim vas, potrudimo se.
Nije bilo lako okupiti se večeras.
Moramo donijeti neke odluke. Molim vas.
Prvo će se on morati ispričati.
Ispričati? Za što?
Između ostalog, zbog načina na koji si me podbo.
Citiram:
„Možda bih ja mogao zamijeniti žarulju jer sam dovršio svoj romančić.”
Da, možda sam to malo naglasio.
To je obiteljska navika, Víctore. Znaš to.
Dovoljna mi je bila loša kritika.
Nisi mi se morao rugati.
To je humor preživjelih, Víctore.
Nekad si to volio.
Da, nekad.
Usput, kad smo već kod toga, trebao bi znati
da oboje mislimo da bi ti trebao zamijeniti žarulju.
Ti i tko još?
Ja i Natalia.
Víctore.
Ma gle ti to.
A ništa mi nisi rekla,
pogotovo s obzirom na to koliko se često viđamo.
Dakle, već ste razgovarali o tome.
Možda jesmo jednom.
Ne samo jednom, Natalia. Mnogo puta.
Mnogo puta?
A zašto bih ja trebao
zamijeniti tatinu žarulju, ako smijem pitati?
Jer mi plaćamo, a ti ne.
Ne pratim.
- Što plaćate? - Stvari.
Ja ću mu reći, Natalia. Savršeno će me shvatiti.
Vidjet ćeš da neće.
Pokušat ću shvatiti, ali ne mogu ništa obećati.
Oboje mislimo da bi ti trebao zamijeniti žarulju
jer nas dvoje pokrivamo tatine troškove.
Koje troškove?
Ne moramo o detaljima.
Da, moramo, Natalia. Detalji su jako važni.
Koje troškove?
Zdravstvene troškove.
Slušni aparati, posebna prehrana, nova proteza, fizioterapeut,
čistačica, perilica rublja... Sve te stvari, Juliáne.
- Svakodnevni troškovi. - I to već nekoliko godina.
Rekao je „godina”?
Pretjeruje.
Natalia?
Koliko godina?
Ne znam...
Četiri, pet.
Četiri ili pet?
Stvar je u tome da ti Natalia nije htjela reći
jer nismo htjeli da se osjećaš kao luzer bez novca.
Eto zašto.
Ima smisla zašto mi niste rekli.
Oboje znamo da nemaš baš novca
i mislili smo da...
Čekaj. Da vidim jesam li dobro shvatio.
Budući da sam luzer bez novca
i ne mogu pomoći s troškovima našeg dragog oca,
vas ste dvoje mislili da bih se mogao iskupiti
tako da budem obiteljski majstor.
Je li tako?
- Da. - Víctore!
- To si ti rekla, Natalia. - Da, ali tako zvuči grozno.
Zvuči grozno, Natalia.
Evo ga.
- Još niste sjeli za stol? - Upravo smo krenuli, draga.
Juliáne...
Nekidan, kad si mi rekla da je Natalia zvala
zbog jako važne teme vezane za jednu žarulju,
što sam ti ja rekao?
Da žarulja ne može biti tako važna.
Ali bila je.
Vidiš? Nikad ne znaš.
Nikad ne znaš, draga.
- Juliáne. - Da?
Prepiremo se radi prepiranja.
- Nema sumnje. - Ne. Da vidimo.
Nismo li se ti i ja nekidan dogovorili da bi Natalia trebala zamijeniti žarulju?
- Ja? - Da. Tako je. Ti.
Zašto ja?
Dok smo nekidan razgovarali o toj žarulji,
shvatili smo da nije pošteno
da tvoje ime nije na popisu kandidata, Natalia.
Mi smo moderna, ljevičarska, feministička obitelj.
Shvatili smo da smo te možda nesvjesno izbacili iz razmatranja.
- Razmatranja? - Za žarulju.
Kad je riječ o radovima po kući, žene kao da se isključe.
„Muški će to riješiti.” E, ne.
Ja je neću zamijeniti.
Što je rekla?
Zašto ti ne bi zamijenila žarulju, Natalia?
Moj psiholog naljutio bi se na mene, i to s razlogom.
Tvoj psiholog ne želi da zamijeniš tatinu žarulju?
Razgovarali smo o tome i rekao mi je da to ne učinim.
Razgovarali ste o treperuškanju?
Sve je to dio terapije. Ne mogu je mijenjati.
Zašto je tvoj psiholog ne zamijeni?
Ili ti promijeni psihologa.
Samo da znate, planiram to dovršiti.
Prvi put u životu našla sam nekog tko me savršeno razumije
i tko mi pomaže.
S čime ti pomaže?
Da prestanem biti žena kakvom sam se smatrala
i otkrijem kakva sam žena uistinu.
Ozbiljna sam.
Možete li me obojica shvatiti ozbiljno jednom u životu?
Osim što sam vam sestra, osoba sam.
- Nemoj se ljutiti. Sad se i ljuti. - Vidim.
Prvo što moram učiniti jest suprotstaviti se vama dvojici
i reći što mislim, pod svaku cijenu.
Ali ti uvijek kažeš što misliš, zar ne?
Na tvom mjestu ne bih bio tako siguran.
Onda ću se suočiti s mužem i izbaciti ga
zbog jadnog života koji mi je dao.
I na kraju ću postati lezbijka.
Za što smo mi krivi u svemu tome, Natalia?
Za mnogo toga.
Vaša sam sluškinja otkako je mama umrla.
Molim vas da razgovaramo o tati
jer mislim da više ne može živjeti sam,
a vi se ponašate kao da histeriziram i dramatiziram.
Što mislite, tko mu slaže donje rublje i čarape?
Tko mu kupuje hranu i lijekove?
Tko mu reže nokte na nogama?
Tko mu mijenja baterije u slušnom aparatu, budilici i tri bežična telefona?
I tko se mora ispričavati susjedi kad joj tata pokaže genitalije?
I nakon svega toga
želite da ja odem do njegove kuće i popravim žarulju koja treperuška
jer nijedan od vas ne može izdvojiti jedan pišljivi sat
da ga posjeti, vidi diše li još
i zamijeni mu jebenu žarulju?
Idem na zahod.
Ja ću.
- Taj je psiholog sigurno jako skup. - Jako.
Je li rekla da mu reže nokte na nogama?
I, što ćemo s tom revolucijom?
Ništa od toga.
Mislim da će žarulje i dalje biti naša odgovornost.
A da bacimo novčić?
Ili možemo pozvati električara.
Ipak vas dvoje to plaćate.
Plaćamo jer nam je stalo do tate, Juliáne.
Znaš, mogao bih to pogrešno shvatiti.
Shvati to kako želiš.
Je li to ista mačka?
Već si to jednom pitao.
Valjda sam zaboravio jer nas nikad ne zovete u goste.
Nikad vas ne zovemo jer onaj jedan put kad smo vas zvali,
tvoja žena nije htjela sjesti na rabljeni kauč.
Nije joj bilo ugodno. A ne želim da pati.
Jadna Marisa.
Osjećam se bolje. Možemo li krenuti sa sastankom?
Marisa je vrlo osjetljiva i ima mnogo alergija.
Sigurno je alergična na siromašne.
Sad ćeš kritizirati moju ženu?
Onda ću se stvarno razljutiti i morat ću otići, Juliáne.
Pa, ako odeš,
ponesi ovu usranu vazu sa sobom.
Bila je skrivena u ormaru, ali kako je moja žena dobra osoba,
izvadila ju je jer je mislila da će te to usrećiti.
Deset minuta. Možemo uspjeti ako budemo odlučni.
Razgovarajmo o tati deset minuta,
a onda se nikad više ne moramo vidjeti.
Čak ni za Božić?
Mi idemo na safari.
Ili do tatinog sprovoda.
Deset minuta.
Víctore?
Ako nema drugog izbora...
Dobro. Bez brige. Reći ću mu.
Bok.
Ispričavam se.
Da, draga?
Zvala je susjeda.
Koja susjeda?
Susjeda vašeg oca.
Baš čudno. Uvijek zove mene.
Kaže da te je zvala, ali nisi se javila.
Sigurno mi se ugasio mobitel. Što želi?
Kaže da cijeli dan čuje kako vašem ocu zvoni telefon.
Ja ga zovem cijeli dan.
Ne zna zamijeniti bateriju u slušnom aparatu, pa ne čuje.
Naravno.
Otišla mu je pokucati na vrata jer je čula glazbu.
A kad nije otvorio, odlučila je ući i vidjela...
Gdje je bio tata?
Ležao je na podu.
Zašto je ležao na podu?
Bio je u nesvijesti.
Curila mu je krv iz glave.
- Vidite? - Što?
Ne može živjeti sam. Bila sam u pravu.
Želiš reći da smo mi krivi?
U kojoj je bolnici?
- Ni u jednoj. - Kako to misliš?
Ako ima potres mozga, mora ići u bolnicu.
Nema potrebe.
Kad je hitna došla po vašeg oca,
shvatili su da je prije nekoliko sati...
umro.
Tko?
Tata je mrtav?
Od udarca u glavu.
Kakvog udarca, Carol?
Kojeg je zadobio kad je pao.
Kad je pao?
Moj je svekar volio glazbu.
Osobito klasičnu glazbu.
Stalno ju je slušao i kućom su stalno odjekivale melodije.
Bok.
Prošlo je mnogo godina, ali kad sad razmišljaju o tome,
prisjetit će se uspomena iz djetinjstva.
Uspomena na davno zaboravljene dane, kad su svi živjeli skupa
i kad ih je otac vikendom budio uz glasnu glazbu.
Sjetit će se nedjeljnih jutara, kad su satima doručkovali,
njihovih svađa i igrica.
I to će ih ganuti.
Glazba će ih podsjetiti
na to da i dalje u sebi imaju istu krv
i da se veza među njima ne može raskinuti.
I da ih, usprkos svađama, povezuje jedna vrlo snažna veza,
instinkt povezan s misterijem života,
koji nam pomaže da se osjećamo manje usamljeno.
Sretan rođendan...
A večeras, nakon što to dugo nisu radili,
i možda posljednji put u životu,
zagrlit će se.
I tako će, zajedno,
makar na samo nekoliko sekundi,
podijeliti ovaj nezaboravni i neponovljivi trenutak.
- Jeste li dobro? - Da.
Carol, otkud je tata pao?
Dosta, Natalia.
Svima nam je jasno, Natalia.
Pao je s ljestava.
Što je radio na ljestvama?
Htio je zamijeniti žarulju u kupaonici.
Očito je...
Prijevod titlova: Matej Ivanković