Det er fredag. Klokka er nesten sju om kvelden.
Min ektemanns søsken kommer snart til oss for å drøfte noe i familien.
"Drøfte" er uten tvil det mest passende verbet for Julián og søsknene hans.
Gi meg den andre. Den samme som i forrige uke.
Og litt ost også. Julián ba meg om å ikke kjøpe noe, men jeg må det,
de møtes jo nesten aldri, ikke sant?
De er tre stykker. Víctor er den eldste. Så er det Natalia.
Og så Julián, partneren min.
Natalia insisterte på at de måtte samles for å snakke om faren.
Svigerfar er 89 år gammel. Han er enkemann.
Hun har rett når hun sier at han ikke kan bo alene lenger.
I det siste har han gått seg bort oftere.
Og så har han utvikla en dårlig vane med å vise penisen til kvinnelige naboer.
Det var alt. Hva ble det?
Ifølge Natalia må de bestemme seg raskt,
før situasjonen blir verre og noe alvorlig skjer.
Víctor har alt sagt at han blir sein.
Som vanlig er han helt nedlessa med arbeid.
Víctor er gift med Marisa. De har fire barn og to hunder.
De møttes under studietida da de var veldig unge.
Etter mye overtalelse begynte de å deite. Víctor fikk henne til slutt gravid.
Svigerfaren er en viktig og kjent advokat. Snart jobba Víctor i familiebedriften.
Men den dag i dag vet ingen nøyaktig hva han jobber med.
Han er en streber og en skrythals, som Julián alltid kaller ham.
En mann som gjør nøyaktig det kona ber om,
bare for å holde på en status han aldri hadde sett for seg å få.
Natalia. Hun er på den andre siden helt ulik brødrene sine.
Hun er alvorlig og innadvendt,
tvangsmessig metodisk og en skikkelig perfeksjonist.
Hun er høyt respektert som professor. Som om det ikke var nok,
skriver hun artikler og oversetter fra utallige språk på den lille fritida si.
Natalia gifta seg med Jerónimo. De har ei datter.
Men hun har aldri vært lykkelig. Jerónimo har alltid vært utro.
Vi vet om det, alle sammen.
Heldigvis har Natalia ei venninne hun har et nært forhold til.
De går tur overalt og kommer kjempegodt overens.
Venninna er singel. Jeg mener ikke noe med det,
men skulle stundom ønske at Natalia ikke var så alvorlig
og så prippen, at hun liksom kunne løsne opp litt mer.
Ha det. De samles nesten aldri.
Når de gjør det, elsker jeg å betrakte dem
når de krangler og står på.
Jeg er enebarn. Foreldrene mine har gått bort.
Og nå er de min familie.
Familie er det viktigste av alt, for partneren din...
Partneren din kan jo gå fra deg når som helst. Venner kommer og går.
Men familie og søsken har du alltid der. De vet ikke hvor heldige de er.
53 SØNDAGER
- Inngangsdøra. - Hallo!
Det er Julián. Han kom nettopp. Han later nok som om han ikke husker det.
- Ikke husker hva? - Ingenting. Jeg snakka med meg selv.
- Hvor kommer du fra så sent? - Casting.
- Jøss! Det sa du ikke noe om. - Nei.
- Casting til et TV-program? - Nei, til en reklame.
- Reklamer går vel også på TV? - De sier så.
Hva var reklamen for?
Gazpacho. Jeg spiller tomaten.
- Vel... - Jeg tar en dusj.
Greit. Men ikke bruk for lang tid. De kommer snart.
- Hvem kommer snart? - Du skal jo møte søsknene dine.
- I dag? Er du sikker? - Du sa vel fredag? I dag er det fredag.
- Kanskje jeg prøvde å glemme. - Der har vi det.
- Litt å bite i? - Litt å bite i, ja.
- Visste at du glemte det. - Hva insinuerer du?
Jeg insinuerer ingenting. Slapp av.
Greit. Jeg sier bare at jo mer mat vi gir dem, jo lenger blir de her.
Men de er jo ikke så ofte her, da.
Jeg er sykepleier og jobber på sykehus. Julián er skuespiller.
Men han har ikke funnet seg mye jobb, stakkars.
Da han var ung, spilte han litt på TV og teater,
men det tok liksom aldri helt av.
Vi møttes for fem år siden og falt umiddelbart for hverandre.
Særlig han. Vi har ingen barn, og så leier vi denne leiligheten.
Jeg har tre tapte anrop fra søstera mi.
Ja, hun ringte rundt klokka 12. Jeg ba henne ringe deg på mobilen.
Hva ville hun?
- Høre om du hadde prata med Víctor. - Om hva?
- Om ei lyspære. - Hvilken lyspære?
Jeg vet ikke. Men hun skulle ringe deg på mobil, for det var veldig viktig.
Ei lyspære kan aldri være så viktig. Det er umulig.
- Carolina. - Ja?
- Hva gjør du? - Jeg har kjøpt blomster.
Siden vi ikke har andre vaser, tok jeg denne.
- Den sto i skapet. - Bortgjemt, ja.
Den var gjemt i skapet. Det er noe helt annet.
Broren din ga oss den, og siden han kommer i dag...
Ja, hva med det?
Skulle ikke du dusje?
Vi har snakka om det. Husker du det ikke?
Jeg ville miste den fra balkongen, men fikk ikke lov.
Ja, stemmer det.
- Hvor skal jeg sette blomstene? - Si at du ikke gjorde det med vilje.
- Vi må mate katten. - Carolina.
- Jeg er lutter øre. - Kjøpte du blomstene for å ta fram vasen?
Jeg kjøpte dem fordi de er fine, og så er det hyggelig overfor gjestene.
De er søsknene mine, ikke gjestene våre. Vi trenger ikke å gjøre et godt inntrykk.
Snarere tvert imot.
Forstår du ikke hvordan familiedynamikk fungerer, bør du holde deg unna, vennen.
- Hva? - Familiedynamikk.
- Vasen er en fornærmelse. - Så stygg er den ikke.
Det er en fornærmelse, og det vet du utmerka godt.
Den er stygg, harry og pretensiøs. Akkurat som broren min.
Du har kanskje glemt det, men Víctor ga den til oss til jul.
Så fant vi ut at El Corte Inglés-varehuset hadde gitt ham den.
- Kan du åpne en boks? - Han tenkte:
"Siden jeg må skaffe den dumme lillebroren min en gave,
gir jeg ham den stygge vasen og framstår som en kjernekar. Boks?
- Ansjosboksen. - Tilgi meg for at jeg sier dette.
Å tenke at det er lurt å sette vasen midt på spisestuen,
sånn at Víctor tror at vi likte den stygge vasen, gjør meg enda mer forbanna.
- Slapp av. Setter den et annet sted. - Slutt å si det. Jeg slapper av.
- Ser det ikke sånn ut? - Jeg vet ikke hva jeg skal si, kjære.
- Har du hatt en fin dag? - Fram til nå, så.
Alt jeg sier, er at vi må være velge våre gester med omhu.
Du mener det sikkert godt, men han oppfatter det på en annen måte.
Vi trenger ikke å ta hensyn til ham.
Han er broren min, ikke statsministeren. Skjønner?
Ja, helt klart.
Som om det ikke var nok at de kom, må vi gi dem mat også.
For selvfølgelig sørga han for at vi skulle møtes her.
Vi er ikke verdige en invitasjon til villaen hans i La Moraleja.
Gud forby at vi lager flekker på et av de persiske teppene.
- Nå begynner jeg å bli urolig. - Litt, ja.
Ta en dusj, du.
- Hva gjør jeg med ansjosen? - Legger den på de rista kjeksene.
- Når sa du at de kunne komme? - Jeg ba Víctor om å komme klokka åtte.
- Klokka er allerede åtte. - Jeg vet det.
Han kommer en halvtime senere, som vanlig.
Folk som tror at de er kule, som han og kona,
kommer alltid sist og tror de gjør deg en tjeneste.
- Søstera di er helt motsatt. - Derfor ba jeg Natalia om å komme ni.
- Vil du vite hvorfor? - Dør av spenning.
Fordi siden jeg vet at hun kommer en halvtime før,
så er det sånn jeg sikrer at de møtes utafor nøyaktig klokka 20.30.
De kommer samtidig. Jeg blir ikke forbanna.
Det er utmattende å ha søsken, kjære. Du skjønner det ikke.
Søstera di kommer tidlig for å hjelpe til.
Nei, nei. Kommer du for tidlig, plager du bare folk.
Men det er klart. Siden hun har et behov for å blande seg,
siden hun alltid vil at alt skal gå fint... som dette møtet.
Faren min ble distrahert og gikk på feil buss.
Vi måtte hente ham i Colmenar de Oreja. Og så da?
Må han på hjem av den grunn? Skal jeg si deg en ting til?
Få høre, vennen.
Hvis pappa vil vise pikken til naboene, må han få lov. Greit for meg.
- Akkurat. - Pappas liv er snart over.
- Sånn er mannfolk. Det er ikke vår feil. - Klart det.
Jeg vet ikke om jeg forstår det helt, men vi tar det en annen dag, uten gjester.
Natalia. Ja.
Nei, du trenger ikke å ta med noe. Det tar ikke lang tid, sant?
Hvor er du?
Hva?
Har vi ikke avtalt å møtes i dag, altså?
I morgen, på lørdag. Nei...
Det går fint. Nei, da må jeg ha misforstått.
Nei da, det går helt fint. Vi legger bare ansjosene tilbake i boksen.
Jeg tuller. Greit. Vi ses i morgen klokka 20.30.
Nei, klokka ni. Kom klokka ni. Ha det.
Ha det.
Jeg syns mest synd på vasen, egentlig, nå som vi hadde tatt den ut av skapet.
Og om fem. Én, to, tre, fire, fem...
Det er lørdag, og klokka er nesten sju om kvelden igjen.
I dag tidlig våkna Julián i skikkelig dårlig humør.
Han ville avlyse dagens treff.
Han er overbevist om at det var søsknene som misforsto i går og ikke han.
De tar visst ofte avgjørelser og ombestemmer seg uten å fortelle ham det.
Ifølge Julián har det vært sånn siden de var barn.
Det handler visst om at yngre søsken ofte blir behandla sånn.
Etter lunsj ble humøret heldigvis bedre, og han gikk med på treffet i ettermiddag.
Natalia.
- Du er alltid så punktlig. - Jeg kom tidlig for å hjelpe til.
- Hvordan går det? - Veldig bra.
Kom inn.
- Julián. - Natalia.
Jeg ringte på, men du åpna ikke.
Det var fordi jeg drev med avspenningsøvelsene mine.
Jeg gjør dem når jeg får gjester.
- Har Víctor kommet? - Nei. Merkelig, sant?
Jeg trodde at dere kom sammen. Jeg må ha feilberegna, da.
- Hva? - Ingenting. Ikke hør på ham.
- Straks tilbake. - Hvor skal du?
Går i butikken for å kjøpe kattemat.
- Jeg blir med. - Ja, bli med.
Er du sikker? Vi skal vel ikke begynne å krangle alt nå.
Jeg tar en dusj, jeg fikk ikke dusja på treningssenteret.
Kom.
- Jeg ringte deg tre ganger i går. - Ja.
Carol sa det. Du var visst bekymra for ei lyspære.
Nettopp. Du vet at søstera di er hysterisk av seg.
- Er du sint? - Litt.
- Gi deg. Du blir da aldri sint. - Nå har ting endra seg.
Det skulle du ha sagt.
Jeg ville bare vite om du allerede hadde skifta pære.
- Lyspæra? - Ja, Julián.
Akkurat hvilken lyspære er det vi snakker om?
- Den på pappas bad. - Å.
- Snakka du ikke med Víctor? - Hvem er Víctor?
- Lyspæra på badet blinker. - Blinker den?
- Ja. Pappa sier den lager små gnister. - Små hva da?
Gnister. Det sier pappa. Den skrur seg av og på.
Stakkaren har bedt meg om å skifte den i evigheter.
- Kan du gjøre det denne uka, Julián? - Ja, jeg skal gjøre det.
- Ta det med ro. Slapp av. - Jeg er da veldig avslappa.
- Ser det ikke sånn ut? - Vet ikke hva jeg skal si.
"Små gnister", altså? Så teit.
Jeg nevnte det for Víctor for litt siden. Trodde dere hadde snakka om det.
Han skulle ringe deg, så skulle du skifte, sa han.
- Hva? - Hva?
Kan du gjenta det du sa nå?
- Hva sa jeg? Han skulle ringe deg. - Den andre delen av setninga?
- At du skulle bytte den. - Hvorfor akkurat jeg?
Jeg vet ikke, Julián. Noen må jo gjøre det.
Ja, men hvorfor meg? Hvorfor gjør han det ikke?
- Eller vaskedama. - Vaskedama er eldre enn pappa, Julián.
- Hun blir svimmel av stigen. Víctor... - Hva med Víctor?
Du vet. Han er jo så travel, og...
Ja. Det stemmer det. Stakkars.
- God ettermiddag. - God ettermiddag.
- Hvordan sa han det? - Hva mener du?
Hvilke tone brukte han da dere snakket om "små gnister"?
Hva sa han? "Julián skifter lyspæra.
- Har ingenting bedre å gjøre." - Det er bare ei lyspære, Julián.
Det er vel under hans verdighet å skifte pappas lyspære.
Aristokrater gjør ikke sånt. Siden jeg fortsatt skylder ham penger...
- Skylder du ham fortsatt penger? - Ha det.
Ja. Hva så?
Vi snakker bare om å bytte pappas lyspære. Víctor trodde at du hadde tid til det.
Og hvorfor tror du at han trodde det?
For ham er jeg nemlig familiens tjener, altmuligmann og løpegutt.
Jeg bytter den ikke.
- Hva gjør du? - Leter etter nøklene.
- Vel... Hva skal vi gjøre, da? - Jeg vet ikke.
Snakker om det i dag.
Først snakker vi om snoppen til pappa, og så om hvem som skifter lyspære.
Og ellers går alt bra?
Kjempebra. Alt er kjempebra om vi ikke går i detalj.
- Og du? - Jeg må ha et glass vann.
- Jeg må ta en pille. - Du og migrenen din.
Ja.
- Så nydelige blomster, da. - Ja, de er veldig vakre.
Det er synd med det, for vi må kaste dem om ingen vil ha dem.
Vasen følger med.
Takk.
- Nå vel. Hva kan jeg gjøre? - Legge ansjosene tilbake på kjeksene.
Greit.
Vi har ikke snakka om det ennå.
- Om hva da? - Om du likte boka.
- Hvilken bok? - Romanen.
Hvilken roman?
Du vet. Den som... Víctor skrev.
Har broren min skrevet roman?
Vi må kjøpe ny vaskemaskin til pappa, for...
- Natalia. - Ja?
Ikke bytt tema, da.
- Merka du det? - På en måte.
- Visste ikke at du ikke visste det. - Det går bra.
Jeg vet da det, hvorfor skulle det ikke være det?
Víctor fortalte deg nok det, men så glemte du det fordi du er veldig...
Veldig hva da?
Du vet. Du glemmer ting. Han gir deg romanen. Slapp av.
Jeg slapper av. Ser jeg ikke avslappa ut?
Jeg er kjempeavslappa. Har det helt topp, for faen.
Vel, vel...
Broren min har altså skrevet roman. Jøss. Det er imponerende, da.
- Det er vel ikke så stort? - Det er fantastiske nyheter.
Når begynte broren min å skrive romaner?
Kan vi ikke snakke om pappa, slik vi skulle?
Oppdater meg mens vi venter på kunstneren.
- Når skrev han den? - Vet ikke.
Jo, det gjør du. Gi deg.
Jeg vet ikke. Ei stund siden. Et år siden?
- Har det gått et år? - Rundt det, ja.
- Er det noe du snakker om ofte? - Nei, bare av og til.
- Når jeg ikke er der. - Ja, for det meste da, ja.
Han fortalte meg om den fordi han ba meg om råd.
- Jøss. Ba han deg om råd? - Det er bare en søndagshobby.
- En søndagshobby? Hva mener du? - Han skrev romanen på søndager.
- På søndager? - Ja, Julián.
Det er det det står på første side.
Det tok ham 53 søndager å skrive romanen.
Jeg kommer!
53 søndager? Jøsse navn.
- Nå forstår jeg alt. - Hva da?
- Hvorfor han aldri tar telefonen. - Det må være vanskelig å skrive roman.
- Ikke forsvar ham. - Jeg gjør ikke det.
Jo, du skulle det, du rettferdiggjør alltid alt han gjør.
- Det kan ikke være lett å skrive roman. - Nettopp.
Og den kommentaren antyder
at det å skrive en roman må være så vanskelig
at Víctor aldri har tid til å ta telefonen,
særlig hvis den som ringer, er den teite lillebroren hans.
- Det er meg, det. - Gi deg. Du vet hvordan han er.
Han svarer når det passer, når han vil og føler for det.
- Og hvorfor det? - Hvorfor hva?
Hvorfor skrev han en roman? Hva vil han?
Vet ikke. Kanskje han føler at han må snakke om ting...
- Snakke om ting. Jøss! - Du vet hva jeg mener.
- Jeg vet hva du mener, Natalia. - Jeg håper da det.
Stakkars fyr.
Jeg snakka med naboen om pappa i går.
Om det at han viser fram kjønnsorganet. Vet du hva hun sa?
Hva syns du om kioskromanen hans?
- Ikke gjør narr av ham. - Det gjør jeg ikke.
- Jo. Du sa "kioskroman". - Du var sarkastisk.
Sier du det? Det er sant. Jeg innrømmer det. Kan ikke noe for det.
Det er fordi jeg er misunnelig. Innerst inne beundrer jeg broren min.
- Beundrer du ham? - Veldig.
- Kan jeg låne toalettet, Carol? - Selvsagt.
Takk.
- Har ikke Víctor kommet ennå? - Han kommer hvert øyeblikk.
- Hva snakka dere om? - Jeg sier det senere.
Og hva handler den om? Er den erotisk?
Den er... litt lang.
- Jøss. Har du sagt det til ham? - Nei.
Men han ringer hver dag og spør om jeg har lest den.
Han er veldig irriterende, vil vite hva jeg syns.
Det suger, ja.
- Vær ærlig og objektiv, sier han. - Du må aldri si sannheten.
- Sånn generelt, mener du? - Generelt og alltid.
Det er ufint å si sannheten. Broren min har skrevet en roman.
En roman? Er ikke det flott, da?
Du må jo være veldig stolt.
- Hva har jeg gjort? - Ingenting.
Han hører på deg. Verdsetter deg.
Din mening er en form for anerkjennelse for ham.
Min mening er ikke verdt mer enn andres. Gi deg nå.
For Víctor er min mening like viktig som kaktusenes meninger.
Det holder, Julián. Det er ikke viktig.
Han gir deg romanen. Ellers er det bra for deg.
Da slipper du å lese den og si hva du syns om den.
- Nå blir hun sint. - Det er fint, da.
Ja. Víctor setter pris på deg på andre måter.
- Hvordan? - Setter pris på deg på andre måter.
Hørte du det, Carol?
- Broren min er glad i meg. - Er ikke det fint, da?
Når ga han deg den?
- Jeg vet ikke. For noen måneder siden. - Skjønner. For noen måneder siden, ja.
Ja, den dagen vi dro til pappa da han hadde bursdag.
Du var ikke der. Kanskje det var derfor du ikke fikk den.
Nei. Jeg var også der den dagen.
- Det var du ikke. - Jo. Jeg kom seint, men var der.
- Sier du det? - Ja. Og Dostojevskij ga meg ingen roman.
Ikke alt er like komplisert som du tror. Kanskje han ikke hadde med seg flere.
- Derfor fikk du ingen. - Begrensa opplag for utvalgte folk, ja?
Mest sannsynlig.
Og?
Nå holder det. Er ikke Víctor her innen fem minutter, går jeg.
- Er den pent innbundet? - Den er vel det.
- Få høre. Det er viktig. - Jeg vet ikke. Den er innbundet.
- Harde permer? Robust? - Ikke veldig.
For å spare penger. Alle rike er gjerrige.
- Hva heter katten? - Fanny.
- Har du mata henne?
Ja, vennen. Likte du den, da?
- Hva er det uttrykket der? - Hvilket uttrykk?
Det uttrykket du fikk da jeg stilte deg spørsmålet.
- Kan jeg røyke her? - Nei. Katten har astma.
Det går fint om du ikke likte romanen, Nati.
- Hør her. Jeg likte den veldig godt. - Sier du det? Veldig godt?
- Ganske godt. - Veldig eller ganske? Ikke det samme.
Den er ikke dårlig. Kunne vært bedre, men...
- Oi. - Hva mener du?
- Du la til et "men" til slutt. - Det er noen ting som ikke funker helt.
For eksempel?
Det er for mange karakterer. Og for mange nivåer av fortellinga.
Vær forsiktig. Forsiktig med nivåene i fortellinga.
- Nivåer i fortellinger... - Og slutten gir ingen mening.
- En forhasta slutt. - Den er god. Ikke veldig underholdende...
- Det er en... - Det er hans første roman.
Ja, det er hans første roman, men den er...
- Den er... - Hva da?
- Den er... - Hva er det, Nati?
Den er elendig!
Jeg tar den!
Jeg er veldig stolt av deg.
Jeg er ikke så glad. Jeg likte ikke min brors roman.
Men jeg ser at du er det.
Dårlig gjort av meg. Det må jeg innrømme.
Men sånn er det. Arroganse bør uansett ikke belønnes.
Det var altså arroganse som fikk ham til å skrive romanen.
- Selvfølgelig. - Ikke fortell ham hva jeg sa, da.
- Jeg ville følt meg forferdelig. - Selvsagt ikke.
- Så ond er jeg ikke. - Han jobba søndager. Stakkars.
- Stakkars ham. Og deg. - Meg? Hvorfor?
For nå må du fortelle ham hva du syns.
At kioskromanen hans er elendig. Ikke sant, Natalia?
- Hvem var det? - Víctor.
Hva ville han? At vi skulle parkere BMW-en hans?
Nei. Han sa at han ikke kom.
De blir i Marbella, for de vil så gjerne seile i morgen, og...
Dere kunne møtes i neste uke.
Eller en annen dag.
Du tror meg ikke, Natalia, men jeg beundrer virkelig broren min.
Vet du hvorfor?
Fordi jeg gjerne vil bli som ham.
Hvem skal skifte pappas lyspære nå, da?
- Slapp av. Jeg gjør det. - La meg.
Takk.
Etter det andre mislykka forsøket forrige lørdag skulle de møtes en ukedag.
Natalia trygla Julián om å holde munn og ikke skape konflikt med Víctor
etter "den beklagelige mangelen på respekt" tidligere.
Jeg siterer Julián ord for ord.
- Har du venta lenge? - Ikke veldig lenge, nei.
- Regnet kom veldig ubeleilig. Herregud. - Er noe i veien?
- Nei. Hvordan det? - Det var ingenting. Du er så presis.
Vil du ikke ta av deg skoene?
- De er klissvåte. - Ja. Jeg kan vel ta dem av.
- Ja. Føl deg som hjemme. - Ja.
Unnskyld.
Jeg var så nær ved å ta med en paraply, og så...
Jøss. Se på de flotte blomstene, da.
- Ikke sant? - Ja.
De begynner å visne, men vasen får dem til å se flotte ut.
Syns du ikke det?
- Vasen, mener jeg. - Ja.
- Jeg har med vin. - Gi deg. Det hadde du ikke trengt.
Jo. Ellers får jeg kritikk senere. En Gran Reserva, en Bordeaux.
- Noe sånt har dere vel aldri smakt. - Det har vi nok ikke, nei.
I dette huset drikker vi alltid billigvin. Ikke sant?
- Hvordan går det med jentene? - Kjempebra.
Forhåpentligvis finner de seg kjærester og flytter ut snart, for...
Og kona di?
Marisa har det kjempebra, som vanlig. Hun er nydelig. Hun ville bli med,
men siden Natalia insisterte på et treff uten svigerfamilie...
Natalia har rett. Ellers hadde det dratt ut i evigheter.
Er du sikker på at du ikke vil ta av deg sokkene?
- La ham bruke tøflene dine. - Tøflene mine?
- Nei, for faen. - Det trengs ikke, Carol.
- Treffet tar vel ikke så lang tid? - Sånn skal det låte, Víctor.
Julián. Hvis du er enig med meg
at det ikke er nødvendig å få pappa inn på sykehjem...
Takk. Det er oss to mot Natalia.
Vi kan hyre inn noen til å hjelpe ham hjemme. Ferdig snakka.
Du er vel enig med meg?
Advokaten min sa at jeg ikke skulle si noe uten at alle tre var til stede.
- Carol? - Ja?
Det var fælt å ikke få kommet lørdag, men vi måtte bare til Marbella.
Slapp av. Natalia har sagt det.
Det må være slitsomt å være så rik, Víctor?
Du kan ikke forestille deg det. Det er utmattende.
Helt utmattende.
Dessuten hadde jeg lova svigerfar å ta ham med på seiltur
med noen av vennene hans som kom dit helt fra Santander.
Viktige folk. Folk med masse penger, Julián.
Viktig folk med mye penger... Vi vet hvordan det er.
Slapp av. Det gikk helt fint, altså. Vi hadde bare satt fram litt å bite i.
Ja. Og ansjos elsker å flyttes ut og inn av boksen.
Ansjos. Deilig. Er de fra den sørlige Biscayabukta?
Nei, de er fra supermarkedet.
Jeg henter tøfler. Du kan ikke gå sånn.
- Hvordan går det, da? - Kjempebra. Alt er kjempebra. Du, da?
- Noe nytt? Noe jeg ikke vet om - Nei. Hvordan det?
- Ikke noe. Ville bare ha ei oppdatering. - Vi sendte WhatsApp-meldinger, da.
Siden har det ikke vært tid til noe nevneverdig.
Hvis ingenting nevneverdig har skjedd siden, så slapper jeg av.
- Det har vært mye jobb, da. - Jøss.
Jeg har visst blitt... for uunnværlig.
Forsiktig. Plutselig er du direktør, og da er moroa over.
- Det har du helt rett i. - Nettopp.
Vi er veldig ulike, vi to? Du og jeg, altså.
- Syns du det? - Ja.
Jeg vil ha mer og mer, mens du nøyer deg med mindre.
Jeg ser sånn på deg nå fordi jeg ikke vet hva jeg skal si.
Håper ikke at jeg fornærma deg, Julián.
Jeg vet ikke ennå.
Du og humoren din, altså. Det misunner jeg deg.
Du tar ingenting på alvor, uansett hvordan det går i livet.
Det kalles overlevelsesinstinkt, Víctor. Ha meg unnskyldt.
- Tøflene. - Å.
Jeg må på apoteket en tur. Straks tilbake.
- Ikke krangle uten meg. - Gi deg, da.
Jeg har tenkt litt i det siste.
"Når du treffer Julián, er det noe du må fortelle ham."
- Men nå kan jeg ikke... - Sier du det?
- Hva var det? Hva kan det være? - Vet ikke. Jeg kommer nok på det.
Jeg har ringt deg i det siste, men aldri kommet gjennom.
Når da?
- På søndager. - På søndager?
- På ettermiddagen. - På ettermiddagen? Merkelig.
- Sier du det? Hvordan da? - For da er jeg alltid hjemme.
- Er du alltid hjemme søndag ettermiddag? - Ja, det er jeg.
Drar vi noe sted i helga, drar vi hjem etter lunsj.
- Det er en vane. - Å?
Jeg svarer aldri hvis jeg ikke vet hvem det er, Julián.
- Gjør du ikke? - Nei.
For jeg vil ikke bli forstyrra.
Selvfølgelig, for du må vel konsentrere deg om det du gjør, da.
Ja, nettopp.
Det er fint å ha sånne øyeblikk, å være alene,
tenke, reflektere
og finne ut hvordan man former
alt det man ønsker å uttrykke, som man ikke vet hvordan man uttrykker.
- Der beskrev du det perfekt, Julián. - Jeg vet det.
Jeg skal henge opp klær. Nå har det slutta å regne.
Et øyeblikk. Føl deg som hjemme. Ringer Natalia på, får du åpne.
Skal jeg bli med?
- Hvis du må... - Jeg blir med.
- Hva ville du? - Be deg om råd.
Men siden du ikke svarte, så ringte jeg Natalia.
Det var synd.
Hun benytta anledninga til å mase om pappa.
Det hun har, er en sykdom, Julián.
- Den tragiske følelsen hennes av livet. - Kunne ikke sagt det bedre.
Som det hastemøtet vårt nå.
Pappa ble distrahert, tok feil buss, og vi måtte hente ham i Torrelodones.
Og så?
Her om dagen ringte hun meg tre ganger, altså. Tre ganger!
- Hva ville hun? - Pappas lyspære. Den blinker.
Ja, små gnister.
Jeg ba henne roe seg ned, sa at du skulle bytte den.
Hun nevnte det, ja.
Gjør det før det klikker for henne, for hun gjør meg gal, Julián.
Vet du hva problemet er, Víctor? Jeg har vært opptatt i det siste...
- Å? Har du et nytt prosjekt på gang? - Jeg jobber med saken. Var på casting.
- Til et TV-program? - Nei, en reklame.
- En reklame. Flott. For hva da? - Gazpacho.
De trengte noen som hadde erfaring med å spille tomat.
- Tomat? - Ja.
Julián... Bransjen din, altså. Jeg er bekymra for deg.
- Å? - Ja.
Er det ikke rart at Natalia er borte så lenge?
Jo, det er faktisk det.
Jøss!
Her var det fint, Julián.
- Syns du det? - Ja.
- Ikke som huset mitt, da. Det er... - Ja, ja.
- Du ser godt ut. - Jeg har det bra.
- Særlig om vi ikke går i detaljer. - Nå har du jo tid.
Tid?
Ja, til å dra til pappa og skifte lyspære, den som...
Ja, den med små gnister.
- Vet du hva problemet er? - Få høre.
I tida mellom å spille tomat og ta med katten på tur har jeg ikke mye tid.
- Kan du ikke dra dit på søndag? - Søndag? Det er umulig. Nei.
- Vet du hva? - Hva da?
Natalia bør skifte pæra.
- Natalia? - Hvorfor ikke?
- Du har rett. - Hvorfor må vi? Fordi vi er menn?
- Er ikke kvinner moderne? - Og feminister?
De kan skifte den jævla lyspæra.
- Ferdig snakka. - Alle de små gnistene.
- Natalia er kjempesmart. - Sant?
Hun har flere mastergrader. Du vet hva det betyr.
Og så lurer hun deg med det uskyldige fjeset.
- Hun slipper unna med det. - Og sier aldri hva hun egentlig mener.
Selv om du ber henne om å være objektiv?
Da er det mulig, ja. Ja. Det er vanskelig. Ikke lett for henne.
- Slapp av. - Jeg er avslappa. Ser jeg ikke sånn ut?
Det var bare en talemåte.
Jeg vasker hendene. Hvor er badet?
Der det alltid har vært. Nederst til høyre i gangen.
Å, Julián! Jeg husker hva det var jeg skulle si.
Det var ikke viktig. Bare teit.
Jeg har skrevet en roman.
En roman? Du?
- Jeg, ja. Storebroren din. - Jeg vet at du er storebroren min.
- Det ser ut til at du ble litt paff. - Jeg er imponert. Hadde aldri trodd det.
- Jeg liker utfordringer, Julián. - Vi vet det. Livet ditt er et eventyr.
Julián...
Nei...
- Det hadde gjort meg så glad... - Virkelig?
- Hvis du også... - Til meg? Fy flate. For en ære.
Hvis du også leste den.
- Sånne ting kan gjøre meg emosjonell. - Gi meg den. Jeg dediserer den til deg.
Er det nødvendig?
Det er jo bare rett og rimelig, og det går fint for min del.
Ja, i så fall...
- Hvis du ikke kommer på noe... - Nei da.
- Du kan gjøre det en annen dag. - Nei, jeg har det på tunga.
"Til lillebroren min,
som kanskje ikke framstår som det,
men innerste inne er det."
Jeg vet ikke helt hva jeg skal si. Jeg mista munn og mæle.
Helt målløs.
- Julián. - Ja?
- Det var en ting jeg ville spørre deg om. - Ikke si noe.
- Trenger ikke det. - Jo.
Nei. Det trenger du ikke.
Det du vil, er at jeg skal fortelle deg hva jeg syntes etter å ha lest boka.
At jeg er objektiv, og ikke minst ærlig, sant?
- Fy flate, Julián. Det var nettopp det. - Jeg forutså det.
Jeg forutså det og...
Selv om jeg hadde villet,
så kunne jeg ikke vært annet enn ærlig med deg.
Jeg hadde mine tvil om hvorvidt jeg skulle gi deg boka.
Hvorfor det?
Fordi du ville føle deg pressa til å lese, og at du kanskje ville kjede deg.
Overhodet ikke. Jeg gleder meg.
Men siden du aldri leser, blir det vanskeligere for deg.
- Vanskeligere for meg enn for andre? - Mye vanskeligere. Du har ikke vanen inne.
For du tror selvfølgelig at det blir vanskeligere for meg å forstå den
enn for eksempel for søstera vår.
- Mye vanskeligere. - Sier du det?
Selvfølgelig. Natalia har to universitetsgrader.
Hun snakker og leser fire språk, og så er hun vant til å tenke abstrakt.
Mens du...
- Jeg er en tomat. - Det er ulike yrker, Julián.
- Der kan jeg ikke si imot deg. - Romanen er... kompleks.
Ja. Den er nok full av ulike fortellingsnivåer.
- Hvordan vet du det? - Det ser jeg for meg.
- Det er så mange fortellingsnivåer... - At man ikke forstår noe.
- Hva? - Slapp av. Jeg liker kompliserte temaer.
Det er ikke min første bok. Jeg har lest kioskromaner.
- "Kioskromaner"? - Romaner. Ha meg unnskyldt.
Carol?
Ja.
Ja?
Ja.
- Hva gjør du? - Ingenting.
Det er en lek vi har lekt her hjemme i det siste.
Vi tar med ansjosen på tur, så legger vi den i boksen igjen.
- Hva sa Carol? - Bare at Natalia ringte.
Hun beklager, men hun ligger til sengs med kjempemigrene,
så hun får ikke kommet.
Sier du det? Jøss. For et tilbakeslag.
Det er veldig trendy nå. Å invitere til middag, og så kommer ingen.
Hva skal jeg gjøre? Skal jeg bli til middag, eller...
- Du trenger vel ikke det? - Du har rett.
Vi sparer den til vi samles alle tre.
Enig. Vi vil jo ikke krangle og kaste den bort heller.
- Kan du ringe Natalia? - Ja. Jeg skal ringe henne.
Hvorfor må jeg ringe Natalia?
- For å be henne skifte lyspæra. - Stemmer det.
- Hun bør skifte den selv. - Revolusjonen har sin pris.
Revolusjonen har sin pris, ja!
- Vi snakkes. - Greit.
- Gi Carol en klem fra meg. - Det skal jeg.
Julián. Den vasen...
Den er kjempestygg. Du bør heller bruke den jeg ga deg.
Klokka er 18.45. Det er fredag igjen.
Jeg er nettopp ferdig på sykehuset. Julián kommer nok straks.
Han har vært på reklamefilminnspilling, og han sto opp veldig tidlig.
Víctor og Natalia er alt her. Julián blir fornøyd, for endelig kom de sammen.
Men det ser ut til at Víctor la igjen mobilen i bilen.
Julián kasta blomstene i går, siden de hadde visna,
og vasen havna i skapet igjen.
Men det ser ut til at Natalia har med en ny bukett i dag.
Jeg så dem da jeg gikk forbi blomsterbutikken og tenkte...
De er kjempefine, altså. Det hadde du ikke trengt.
Jo, selvfølgelig. Særlig etter at jeg ikke kom.
- Dere er jo så glade i blomster. - Vi elsker blomster. Særlig Julián.
Han svarer ikke. Har ikke svart meg siden i går kveld.
- Hvem? - Faren min.
Han kan ikke å bruke høreapparatet, hører ingenting og tar aldri telefonen.
Vi kan jo spise lunsj en dag med faren din og barna.
Liker å ha dere på besøk.
Hun liker det for godt, og dette ender stygt.
- Julián. - Vi trodde du ikke var her.
- Vi ble ferdig tidlig. - Hvordan går det med migrenen?
Bedre, ja. Fikk så dårlig samvittighet da jeg ikke kom.
Vi hadde det verre. Vi hadde ikke annet valg enn å kritisere deg.
- Se på den fine gaven Natalia kom med. - Jeg vet hvor godt dere liker blomster.
Ja, veldig.
- Víctor, da? - I bilen. Han glemte mobilen.
Kunstnere er alltid så fraværende, altså.
Du vil ikke tro det. Vi traff på hverandre utafor.
- For et sammentreff. - Ja, virkelig.
- Det ligger mye jobb bak, Natalia. - Hvordan gikk innspillinga?
Har du vært på innspilling?
Til et TV-program?
- Jeg tar en dusj. - En reklame.
Å? Hva var det reklame for?
- Kan du ikke si det? - Det trengs ikke.
Gazpacho. Han spilte tomaten.
Det kan da vel også være interessant?
Det kan ikke være lett å spille tomat.
Vel, vel. Víctor sa at han endelig ga deg romanen her om dagen.
- Nå er du vel fornøyd? - Jeg er ikke sikker.
- Du gleda jo deg til å lese den. - Han har lest den to ganger.
Sier du det? Det gikk fort, da.
Han tilbrakte hele ettermiddagen på sofaen, det var som om han ikke pusta.
- Snakker vi om Víctors kioskroman? - Jeg ville ikke kalt det kioskroman.
- Ikke si at du likte den? - Han elska den.
- Dette er en vits, ikke sant? - Du aner ikke hvor sint det gjør meg.
- Jeg sliter, Nati. - Umulig.
- Hvordan kunne du like romanen? - Jeg vet ikke.
Derfor er jeg bekymra.
- Det må jo være en grunn til det, Julián. - Jeg håper det.
- Kanskje du ikke forsto den. - Det var det jeg trodde først.
Så leste jeg den igjen. Da likte jeg den bedre enn første gang.
Jeg elska metaforene.
- Veldig. - Hvilke metaforer?
- Jeg ville ikke at den skulle ta slutt. - Sant, det.
- Jeg tar den. - Ba han deg om å være ærlig også?
Ærlig og objektiv.
- Beklager. - Hva er morsomt?
Ingenting. Jeg vil høre deg fortelle ham hvor godt du likte kioskromanen.
- Jeg skal ikke si noe. - Må jeg si sannheten, må du.
Han har nok tenkt at jeg ikke ble ferdig før i sommer.
For det tar jo meg så mye lenger tid å lese enn andre mennesker.
Ha meg unnskyldt. Jeg skal sniffe sjampo. Kanskje det får opp humøret.
- Víctor. - Carol.
- Står til? Velkommen. - Tilbake igjen.
Kom inn.
Det føles som at jeg har vært i denne leiligheten
flere ganger de siste dagene enn gjennom alle årene de har bodd her.
- Har de bodd her lenge? - Ja, Víctor. Siden de ble sammen.
- Å? - Ja.
Sier du det?
- Carol. Har ikke Julián kommet? - Jo. Han tar en dusj.
Han har hatt innspilling for den reklamen i dag.
Reklamen, ja. Han fortalte meg at han spilte...
- Hva var det? - Tomat.
Det er vel på tide at han slutter?
Oppnår du ikke drømmen din, får du gå videre.
Jeg kan skaffe ham jobb i firmaet. Som sjåfør. Vi trenger flere.
Si det til ham, du.
Selvfølgelig. Det skal jeg. Men jeg tar det en annen dag.
Ja, det passer nok bedre.
Vel, vel. Endelig er alle samla. Nå er du vel fornøyd, lillesøster?
- Hva insinuerer du? - Jeg insinuerer ingenting.
Du sa "fornøyd". Jeg er ingen idiot, Víctor.
- Er du sint? Du blir aldri sint, Natalia. - Fra nå av gjør jeg det. Venn deg til det.
- Du skulle ha advart meg. - Ingen krangling uten alle her.
Vi krangler ikke, Carol. Ikke ennå. Vi tar igjen det tapte.
Du sa "fornøyd". Du dro virkelig på det.
- Jeg mente ikke det. - Du gjorde det.
Det som plager meg, er tonen din, det som du insinuerer.
Carol. Virka det som om at jeg prøvde å insinuere noe?
Julián fikk meg til å love å ikke si noe. Siden svigerfamilie ikke er lov...
Som om du gjør meg en tjeneste ved å komme.
Som om pappas velbefinnende ikke angår deg.
- Det var ikke meninga. Slapp av. - Jeg slapper da av.
Ser jeg ikke avslappa ut? For jeg er kjempeavslappa.
Men jeg er lei, Víctor, av måten dere behandler meg på.
Dere oppfører dere som om dere står over meg.
Og så er det bare jeg som bekymrer meg for noe her.
- Kanskje du burde bekymre deg mindre. - Hva skal det bety?
At ting ikke er morsomt når du tar ting for alvorlig.
Jøss. En interessant teori. Hvor har du den fra?
Fra forfattermanualen for nybegynner som jeg anbefalte?
Unnskyld meg. Bør dere ikke vente på Julián før dere krangler?
- Jo. - Du har rett.
- Du har rett, Carol. Beklager. - Å!
Jeg har med noe, Carol. Ansjos, men av den gode sorten.
Fantastisk. Tusen takk. Det hadde du ikke trengt.
Kan jeg få vann? Må ta migrenetabletten min.
- Ja, jeg skal hente vann. - Takk.
Mamma sa at migrene var skuffer som ikke var lukka skikkelig.
"Skuffer som ikke er lukka skikkelig"? Hva skal det bety?
Det er en metafor, Víctor.
Det bør jo du vite, nå som du er forfatter.
- Nå som du nevner det... - Nevner hva?
Er du ferdig med romanen min?
- Carol! - Ja?
- Trenger du hjelp? - Nei da.
Er du sikker?
- Natalia? - Ja?
- Hva skjedde? - Når?
Nå. Prøver du å bytte emne?
- La du merke til det? - På en måte, ja. Selvfølgelig.
- Likte du den ikke, er det greit. Si det. - Hvorfor skulle den ikke være god?
Jeg vil bare at du sier sannheten, er ærlig og...
Jeg vet det. Men er det ikke bedre å snakke om det en annen dag?
- Jo. - Vann.
Takk. Jeg mener...
Med alle de viktige og sensitive tingene vi må snakke om i dag...
- Ikke sant, Carol? - Klart det.
Kom igjen. Bare én kommentar. Førsteinntrykket ditt etter å ha lest den.
- Førsteinntrykk er alltid vanskelig. - "Vanskelig."
Ja... Og de gjenspeiler ikke alltid det du egentlig syns.
Bare noen ord, da. Sånn. Som ei overskrift.
Ei overskrift for hva?
Bare hennes inntrykk av romanen min. Hun har alt lest den.
- Å? - Ja.
Har du alt lest romanen, Nati? Det fortalte du ikke meg.
- Hva syntes du? - Jeg...
Så flott. Nå er alle tre her.
- Vi er glade for at dere er her i kveld. - Det er ikke sant. Ikke hør på henne.
Sett dere ved bordet når dere vil.
Jeg ser en serie på rommet mitt, så kan dere snakke i fred.
- Takk, vennen. - Takk, Carol.
Natalia.
Vi er lutter øre.
Hvor lang tid brukte du på den? Mer enn ei uke?
- Hvordan det? Er det viktig? - Kjempeviktig.
Jo raskere og mer kontinuerlig, jo bedre.
- Visste du ikke det? - Nei.
- Jeg vet ikke. Et par uker, tror jeg. - Oi...
Hva mener du?
- Jeg leste den når jeg kunne, på kvelden... - Og?
- Når sant skal sies, overraska den meg. - Den overraska henne veldig.
- Ja, jeg forventa det ikke. - Forventa det ikke.
- Er det bra eller dårlig? - Det kommer an på.
- Hva kommer det an på? - På mange ting.
Jeg hadde aldri sett for meg at du kunne skrive noe sånt.
- Det er ingen enkel roman. - Nå vet jeg ikke om jeg forstår.
- Sånn er anmeldelser, Víctor. - Jeg vil bare vite om hun likte den.
- Han vil bare vite om du likte den. - Sannheten er at jeg ikke...
Dette er ikke enkelt å si.
- Sånn er det å si sannheten. - Sannheten er at jeg...
At jeg likte den kjempegodt!
- Hva sa hun? - At hun likte den kjempegodt.
- Kjempegodt, Natalia? - Ja, jeg likte den godt.
- Er du sikker? - Den er god til å være en førsteroman.
"God til førsteroman å være" kan tolkes på mange måter.
Jeg føler meg... letta.
For å være ærlig var jeg nervøs for å høre hva du tenkte, lillesøster.
Likte du den godt eller kjempegodt? Vær mer spesifikk.
Kan vi ikke sette oss ned og begynne møtet?
- Den var ikke kjedelig, altså? - Ikke i det hele tatt.
Tvert imot. Gratulerer.
- Gratulerer du ham? - Hun gratulerer meg.
Tusen takk, Natalia.
- Hennes mening er viktig for meg. - Selvsagt. Hennes, ja.
Ja, fordi hun er i målgruppa.
- Ha meg unnskyldt. - Så klart.
Marisa. Vennen. Ja?
Vel, vel, vel...
- Du likte kioskromanen kjempegodt, altså? - Slapp av...
Vi er samla for å snakke om pappa og bli enige.
- Jeg skjønner. Det er del av strategien. - Selvfølgelig.
Hva får jeg igjen om jeg sier at den er elendig?
Fornærme ham og gjøre ham forbanna før vi begynner?
- Likte du ikke romanen? - Overhodet ikke.
Nå er det din tur til å fortelle ham at du også likte den.
Da blir han så glad at pappa bor hos ham alt i neste uke.
Med vinkjeller og basseng. Han kan vise penisen til hushjelpene.
Han ga meg kioskromanen fordi han gjerne ville signere den for meg.
- Han driter i hva jeg mener. - Han setter mer pris på deg enn du tror.
Natalia, jeg er kanskje en tomat, men ingen idiot.
- Hva leter du etter, vennen? - Nettbrettet. Vet ikke hvor jeg la det.
- Katten deres spiser en plante i stua. - Jeg går.
Beklager avbrytelsen. Hva var det vi snakka om?
- Om romanen din. - Å ja.
Julián fortalte meg at han også har lest den.
- Allerede? Så raskt? - Likte du den, da?
- Si hva du syns. - Han klarer ikke å være uærlig.
Det er jeg ikke i stand til. Vi kan snakke om den en annen dag.
Jeg vil også høre hva du mener.
- Jeg sa jo det. - Virkelig?
- Like interessert som i Natalias mening? - Det er ulike ting. Kan ikke sammenliknes.
- Hvordan er de ulike? - Det er ikke viktig nå, Julián.
Víctor vil vite om du likte den,
om du knytta bånd til karakterene, hva du syntes om metaforene.
Hvilke metaforer?
- Tittelen. Likte du den? - Likte du den?
53 søndager.
- Det overraska meg. - Er det bra eller dårlig?
Det kommer an på.
- Vet du hva, Julián? - Ja?
Ikke si noe ennå. Du bør lese den en gang til før du sier hva du syns.
Sier du det fordi du tror at jeg ikke forsto den?
Å lese en gang til er alltid lurt.
Særlig for dem av oss som jobber i gazpacho?
Du bør ta den tida du trenger.
Du er ikke vant til sånt, og den er ikke lettlest.
- Ikke forhast deg. Les den igjen. - Igjen?
- Hva? - Han har alt lest den to ganger.
- Har du lest den to ganger? - På rad.
På rad?
Jøss, Julián. Jeg er målløs.
Det forventa jeg ikke. Nå blir jeg helt rørt her.
Hvis han alt har lest den to ganger, så kan han jo si hva han syns.
Selvfølgelig. Da kan du selvfølgelig det.
Og? Kort som ei overskrift.
Som ei overskrift?
Og det skal være sagt, det er vanskelig for meg å si dette.
Jeg syntes at den var
lang, litt kjedelig, for mange karakterer og historier,
og slutten var forhasta, den ga ingen mening.
Dette sier jeg fordi jeg lovte å være ærlig og objektiv.
Ellers hadde jeg løyet for deg, og det er jo det alle gjør.
Men siden du insisterte så veldig...
Veldig god.
Det var som overskrift, da. Víctor? Går det bra med deg?
Ja, det er den første dårlige anmeldelsen jeg har fått, så jeg er litt...
Greia er at det er vanskelig å be folk om å si sannheten, Víctor.
- Det bør du vite. - Trodde ikke du tok det så alvorlig.
Håper ikke du er opprørt over at jeg var så ærlig.
- Hva? - La oss ikke hisse oss opp over en hobby.
- Det er ingen hobby, Julián. - Det var det jeg sa til Natalia.
Ikke bruk det ordet.
Jeg må vel venne meg til all slags kritikk, selv om den ikke er objektiv.
- Hva mener du med "ikke objektiv"? - Han mener ingenting.
Kan vi ikke sette oss ned og begynne møtet?
Du er lillebroren min. Du kan ikke være objektiv.
Men hva har det at jeg liker eller ikke liker kioskromanen med at vi er brødre?
- "Kioskromanen"? - Det er en talemåte.
Det er nedlatende.
Du brukte det her om dagen, men jeg lot som om jeg ikke hørte.
For det første må vi bli enige om hva vi gjør med lyspæra.
Víctor kan skifte den.
Nå som han er ferdig med å skrive, har han masse fritid.
Hører dere på meg?
Det er naturlig at du ikke kan være objektiv. Du er fortsatt misunnelig.
- Når har jeg vært misunnelig? - Hele livet.
Det er vanlig patologi for yngre søsken.
- Misunnelig på hva, egentlig? - På meg.
At ting har gått bra for meg, men ikke så bra for deg.
Hvilke ting?
Du er din svigerfars sjåfør og din kones tjener.
Jøss.
Nå tror jeg at det du sa opprørte meg litt, gitt.
Jeg får vel dra hjem, da.
- Vi ses en annen dag. - Nei...
Víctor... Jeg ber deg...
Jeg ber dere begge to, la oss prøve å gjøre en innsats.
Det var ikke lett å samle alle tre i kveld.
Vi må ta noen avgjørelser. Vær så snill.
- Først må han be om unnskyldning. - Unnskyldning? For hva da?
Blant annet for den frekke kommentaren, jeg siterer:
"Kanskje jeg kan skifte lyspæra, nå som jeg er ferdig med kioskromanen."
Ja, jeg kan ha lagt trykk på det.
Vanen ligger til familien. Det vet du.
Det holdt med den dårlige anmeldelsen. Ingen vits i å gjøre narr av meg.
Det er overlevelseshumor, Víctor. Du likte det før.
Før, ja.
Og du bør forresten vite
at vi begge er enige om at det er du som bør skifte lyspæra.
- Du og hvem flere? - Jeg og Natalia.
Víctor!
Vel, vel. Du sier ingenting, søster,
tatt i betraktning hvor mye vi har møttes.
- Dere to har alt diskutert det. - Kanskje én gang.
- Ikke bare én gang. Flere ganger. - Mange ganger?
Og hvorfor skal det være jeg
som må skifte pappas lyspære, om jeg tør spørre?
Fordi vi betaler. Det gjør ikke du.
Der datt jeg av, gitt.
- Hva betaler dere for? - Ting.
- Jeg sier det, Natalia, så forstår han. - Nei.
Jeg skal prøve å forstå, men lover ingenting.
Vi mente at du burde skifte lyspæra
siden vi tar oss av pappas utgifter.
- Hvilke utgifter? - Trenger ikke å gå i detaljer.
Jo, det trenger vi. Detaljene er veldig viktige her.
- Hvilke utgifter? - Medisinske utgifter.
Høreapparat, spesialdiett, nye tannproteser, fysioterapeut,
vaskedama, vaskemaskinen... Ting, Julián. Ting.
- Hverdagslige ting, ikke sant? - Hverdagslige ting de siste årene.
- Sa han "årene"? - Han overdriver.
Natalia?
- I hvor mange år? - Jeg vet ikke...
- Fire, fem. - Fire eller fem?
Greia er at Natalia ikke ville si noe til deg,
siden vi ikke ville at du skulle føle deg som en blakk taper. Derfor.
Det gir mening at dere ikke sa noe.
Vi vet at du alltid har lite penger, og så tenkte vi...
Vent. La meg se om jeg forstår det riktig.
Siden jeg er en blakk taper og ikke kan bidra til å dekke vår kjære fars utgifter,
tenkte dere at jeg kunne gjøre opp for meg
ved å bli familiens vaktmester.
- Er det sånn? - Ja.
- Det er som du sa. - Ja, men det høres fælt ut sånn.
Det høres veldig fælt ut, Natalia.
Her var den.
- Har dere ikke satt dere? - Vi skal det nå.
Julián...
Da du sa at Natalia hadde ringt
for å snakke om veldig viktige ting som gjaldt ei lyspære, hva sa jeg da?
At ei lyspære ikke kunne være så viktig. Den var det, da.
- Ikke sant? Man vet aldri. - Man vet aldri, vennen.
- Julián. - Ja?
Vi krangler for å krangle nå.
- Ingen tvil om det. - Nei. La oss se.
Ble vi ikke enige om at Natalia skulle skifte lyspære?
- Jeg? - Ja, det stemmer. Du.
Hvorfor meg?
Her om dagen diskuterte vi lyspæra, og mente at det var urimelig
at ikke du var blant kandidatene.
Vi er en moderne, venstreorientert feministfamilie.
Vi innså at vi kanskje ubevisst hadde fjerna deg fra ligninga.
- Hvilken ligning? - Gnistene.
Kvinner utelater alltid seg selv når det er snakk om nevenyttige ting.
- "Mannfolk tar seg av det." Nei. - Jeg skifter ikke lyspæra.
Hva sa hun?
Hvorfor skifter ikke du lyspæra, Natalia?
Da blir psykologen sint på meg, og det med rette.
Vil ikke psykologen at du skal skifte pappas lyspære?
Vi har diskutert det, og han sa at jeg ikke skulle gjøre det.
Snakker du med psykologen om små gnister?
Det er del av terapiplanen, det kan jeg ikke endre på.
- Kan ikke psykologen skifte lyspære? - Eller du skifte psykolog?
Bare så dere vet det, så skal jeg gjennomføre dette.
For første gang i livet har jeg funnet en som forstår meg skikkelig,
en som hjelper meg.
Med hva da?
Å slutte å være den kvinnen jeg trodde at jeg var
og oppdage den kvinnen jeg virkelig er.
Jeg mener det.
Kan dere for en gangs skyld i livet ta meg på alvor?
- Jeg er ikke bare søster, men et menneske. - Ikke bli sint. Hun blir sint.
Det første jeg må gjøre er å konfrontere dere
og fortelle dere hva jeg mener, koste hva det koste vil.
- Men du sier alltid det du tenker. - Hadde ikke vært så sikker.
Så konfronterer jeg ektemannen min, kaster ham ut, han har gitt meg et fælt liv.
Til slutt skal jeg bli lesbisk.
- Hva har vi gjort galt, Natalia? - Mye.
Jeg har vært hushjelp i det huset der siden mamma døde.
Jeg ville møtes og snakke om pappa fordi han ikke kan bo alene lenger.
Dere oppfører dere som om jeg er ei hysterisk dramadronning.
Hvem tror dere ordner undertøyet og sokkene hans?
Hvem kjøper mat og medisiner?
Hvem klipper tåneglene hans?
Hvem skifter batteri i høreapparatet, i vekkerklokka og i tre trådløse telefoner?
Hvem må si unnskyld til naboen når pappa viser kjønnsorganet?
Og etter alt det så vil dere også at jeg drar hjem til ham
for å fikse de små gnistene
fordi ingen av dere kan avse en liten time av livet
for å stikke innom og treffe ham, se om han puster
og skifte den jævla lyspæra?
Jeg går på do.
Tar den.
- Denne psykologen er nok dyr. - Veldig.
Sa hun at hun klipper tåneglene hans?
- Hva gjør vi med revolusjonen? - Det ser ikke bra ut.
- Lyspærer blir nok fortsatt vårt ansvar. - Kaste krone og mynt?
Eller ringe en elektriker. Dere to betaler jo.
Vi betaler fordi vi bryr oss om pappa, Julián.
- Dette kan jeg ta ille opp, vet du. - Ta det som du vil.
Er det den samme katten?
Det har du allerede sagt én gang.
Jeg glemmer jo, siden dere aldri inviterer oss hit.
Vi inviterer dere ikke fordi kona di
ikke ville sitte i bruktsofaen en gang dere kom.
Hun ble utilpass, og hun må jo for all del ikke lide.
Stakkars Marisa.
Nå føler jeg meg bedre. Kan vi begynne møtet?
Marisa er veldig sensitiv og har mange allergier.
- Allergi mot fattigfolk, da. - Skal du kritisere kona mi?
For da blir jeg veldig sint, Julián, og da drar jeg.
Hvis du drar, så kan du ta med deg drittvasen din.
Den sto gjemt i skapet, men siden kona mi er så snill,
tok hun den fram og trodde du ble glad for å se den.
Ti minutter. Hvis vi bestemmer oss, får vi det til.
Vi snakker om pappa i ti minutter, og så trenger vi aldri å ses igjen.
- Ikke til jul, engang? - Vi skal på safari i jula.
Før i pappas begravelse. Ti minutter.
Víctor?
Hvis vi ikke har noe annet valg...
Greit. Slapp av. Jeg sier ifra.
Ha det.
- Unnskyld meg. - Ja, vennen?
- Naboen ringte. - Hvilken nabo?
- Deres fars nabo. - Merkelig. Hun ringer alltid meg.
Hun hadde ringt, men du tok den ikke.
Mobilen må være tom for batteri. Hva ville hun?
Hun har hørt deres fars telefon ringe hele dagen.
Det var nok meg. Har ringt ham i hele dag.
Han får ikke bytta batteri i høreapparatet, så han hører ikke.
Hun gikk for å banke på, for hun hørte musikk derfra.
Men siden han ikke åpna, gikk hun inn for å se...
Og hvor var pappa?
- Han lå på gulvet. - Hva gjorde han på gulvet?
Han var bevisstløs.
Blødde fra hodet.
- Skjønner dere? - Hva?
- Han kan ikke bo alene. Jeg hadde rett. - Sier du at det var vår feil?
Hvilket sykehus er han på?
- Ingen. - Hva mener du?
Har han hjernerystelse, må han på sykehus.
Det var ikke nødvendig. Da ambulansen kom og de tok seg av faren deres,
skjønte de at han mange timer tidligere
hadde dødd.
Hvem?
Er pappa død?
- Av et slag mot hodet. - Hvilket slag mot hodet, Carol?
- Det han fikk da han falt. - Da han falt?
Svigerfaren min elska musikk. Særlig klassisk musikk.
Han hørte på det hele tida. Huset var fullt av melodier.
Hallo.
Mange år har gått nå, men når de tenker tilbake på det,
klarer de ikke å unngå bildene som dukker opp fra barndommen.
Minner av øyeblikk de hadde glemt, fra da alle bodde sammen
og faren vekte dem i helgene med musikk på full guffe.
Da husker de søndagsmorgenene med de eviglange frokostene,
kranglene og lekene.
Da blir de rørt.
Musikken minner dem på at de er av samme kjøtt og blod,
at de er uadskillelig forbundet.
At de på tross av kranglene deler et sterkt bånd mellom seg,
et instinkt knytta til livets mysterium. Det får oss til å føle oss mindre alene.
Gratulerer med dagen...
Og i kveld, uten å ha gjort det på lenge,
kanskje for siste gang i livet, så omfavner de hverandre.
Og på den måten, sammen, selv om det bare er i noen sekunder,
deler de dette uforglemmelige og ugjenkallelige øyeblikket.
- Går det bra? - Ja.
- Hvor falt pappa fra, Carol? - Nå holder det, Natalia.
Vi skjønner det, Natalia.
Han falt fra stigen.
Hva gjorde han i stigen?
Han ville skifte lyspære på badet. Den lagde visst små...
Tekst: Fredrik Island Gustavsen