Det är fredag.
Klockan är nästan sju på kvällen.
Min mans syskon kommer snart hem till oss för att tvista om en familjefråga.
"Tvista" är utan tvekan rätt verb när det gäller Julián och hans syskon.
Samma som förra veckan, tack.
Och lite ost, tack.
Julián bad mig att inte köpa nåt, men eftersom de nästan aldrig ses...
De är tre syskon.
Víctor är äldst, sen har vi Natalia och slutligen Julián, min partner.
Natalia insisterade på mötet för att diskutera deras far.
Min svärfar är 89 år och änkling.
Hon har helt rätt i att han inte kan bo ensam längre.
Han har börjat gå vilse allt oftare.
Och på sistone har han utvecklat ovanan att visa snoppen för kvinnliga grannar.
Det är bra så, tack.
Natalia tycker att de måste ta ett snabbt beslut
innan läget förvärras och nåt allvarligt händer.
Víctor har sagt att han blir lite sen.
Som vanligt har han tydligen fullt upp på jobbet.
Víctor är gift med Marisa. De har fyra barn och två hundar.
De träffades på universitetet som unga.
Efter stor ihärdighet började de äntligen dejta
och det slutade med att Víctor gjorde henne gravid.
Hans svärfar är en berömd advokat.
Inom kort jobbade Víctor för familjebyrån.
Men ingen vet riktigt vad han gör.
Han är en wannabe, en skrävlare, som Julián alltid kallar honom.
En man som kryper för sin fru
bara för att behålla den status han aldrig trodde han skulle ha.
Natalia...
Natalia däremot är raka motsatsen till sina bröder.
Hon är allvarlig och introvert.
Tvångsmässigt metodisk och en sann perfektionist.
Hon är högt ansedd professor.
Dessutom skriver hon artiklar på den lilla fritid hon har
och översätter från otaliga språk.
Natalia gifte sig med Jerónimo.
De har en dotter, men hon har aldrig varit lycklig.
Jerónimo har alltid varit otrogen. Alla vet det.
Som tur är har Natalia en väninna som hon är väldigt tajt med.
De gör allt ihop och kommer fantastiskt bra överens.
Hennes vän är singel.
Jag menar inget ont, men ibland önskar jag att Natalia inte var så allvarlig.
Inte så tillknäppt, och att hon skulle slappna av lite.
Hej då.
De träffas nästan aldrig.
Jag älskar att iaktta dem när de väl gör det.
När de tvistar och grälar.
Jag är ensambarn och mina föräldrar har gått bort.
Nu är de min familj.
Och familjen är viktigast, för ens partner...
Ens partner kan när som helst lämna en.
Vänner kommer och går, men familjen, syskonen, finns alltid där.
De anar inte hur bra de har det.
53 SÖNDAGAR
Ytterdörren.
Hej!
Det är Julían. Han kom precis.
Han låtsas säkert att han glömt.
Glömt vad?
Jag pratade bara för mig själv.
- Var har du varit? - På provspelning.
- Oj! Det har du inte berättat. - Nej.
För en tv-serie?
Nej, för en reklamfilm.
- Nåja, reklam visas ju också på tv. - De påstår det.
Vad är det reklam för?
Gazpacho.
Jag spelar tomat.
Nämen.
Jag tar en dusch.
Låter bra.
Men dröj inte för de kommer snart.
Vem kommer snart?
Du ska ju träffa dina syskon.
Idag? Är du säker?
Du sa väl fredag?
Idag är fredag.
- Jag hade kanske förträngt det. - Så måste det vara.
- Lite tilltugg? - Ja, lite tilltugg.
Jag visste att du skulle glömma.
- Vad insinuerar du? - Inget. Lugn.
Visst, visst.
Jag menar bara att ju mer mat vi ger dem desto längre stannar de.
Men de hälsar ju sällan på.
Jag är sjuksköterska på sjukhus.
Julián är skådis, men den stackaren har haft det motigt.
Som ung fick han några roller i tv och teater, men karriären tog aldrig fart.
Vi träffades för bara fem år sen och blev kära nästan direkt.
Särskilt han.
Vi har inga barn och bor i en hyreslägenhet.
Tre missade samtal från syrran.
Hon ringde och sökte dig runt lunch. Jag bad henne ringa din mobil.
- Vad ville hon? - Veta om du pratat med Víctor.
- Om vad? - En glödlampa.
- Vad för glödlampa? - Vet inte.
Hon skulle ringa dig för att det var väldigt viktigt.
En glödlampa kan inte vara så viktig. Det är omöjligt.
- Carolina? - Ja?
Vad gör du?
Visst ja, jag köpte blommor.
Det här är vår enda vas, så jag tog den.
- Den stod i garderoben. - Gömd.
Den stod gömd i garderoben. Stor skillnad.
Vi fick den av din bror, och eftersom han kommer idag...
Eftersom han kommer, vad då?
Skulle du inte duscha?
Vi har pratat om det här. Jag ville kasta den från balkongen.
Ah, just det. Men var ska jag ställa blommorna?
- Lova att det inte var med flit. - Vi måste mata katten.
- Carolina. - Jag lyssnar.
Köpte du blommor för att kunna ta fram vasen?
Jag köpte dem för att de är fina och en fin gest för våra gäster.
De är mina syskon, inte våra gäster.
Vi behöver inte göra gott intryck.
Tvärtom.
Om du inte förstår familjedynamiken bör du inte lägga dig i den, älskling.
- Vad för nåt? - Familjedynamiken.
- Vasen är en skymf. - Så ful är den inte.
Den är en skymf, och det vet du mycket väl.
Den är ful, smaklös och pretentiös.
Precis som min bror.
Och du har kanske glömt, men Víctor gav oss den i julklapp.
Sen fick vi veta att han fått gratis den av butiken.
Kan du öppna en burk?
Han tänkte: "Eftersom jag tvingas fixa en julklapp åt min idiot till lillebror
ger jag honom den sketna vasen för att verka generös."
- Vad för burk? - Ansjovisburken.
Förlåt, men att du tyckte att det var en bra idé
att ställa vasen mitt i matsalen
så att Víctor tror att vi gillar hans sketna vas
gör mig ännu argare.
Lugn, jag ställer den nån annanstans.
Nu börjas det igen. Jag är lugn. Ser jag inte lugn ut?
Vad ska jag säga?
- Haft en bra dag? - Tills nyligen, ja.
Jag menar bara att vi bör vara försiktiga med gesterna.
Du må ha goda avsikter men han lär tolka det på annat vis.
Vi måste inte visa honom nån särskild hänsyn.
Han är min bror, inte statsminister.
- Förstår du? - Mycket väl.
Och om det inte var illa nog att de kommer så måste vi ge dem mat.
För han såg så klart till att vi skulle träffas hemma hos oss.
Han kan ju inte bjuda in oss till sin flådiga villa.
Gud förbjude att vi fläckar ner hans persiska mattor.
- Jag börjar faktiskt bli lite nervös. - Lite grann.
Ta och duscha nu.
- Vad ska jag göra med ansjovisen? - Lägg dem på bröden.
- När sa du åt dem att komma? - Jag sa åt Víctor att komma åtta.
- Hon är redan åtta. - Jag vet.
Han blir en halvtimme sen, som alltid.
Högdjur som han och hans fru kommer sist, som om de gör oss en tjänst.
Din syster är raka motsatsen.
Därför bad jag Natalia komma nio.
- Vet du vad jag sa till henne? - Jag dör av nyfikenhet.
Eftersom jag vet att hon kommer en halvtimme tidigt
är det så jag får dem båda att komma hit exakt halv nio,
gå upp ihop och inte gå mig på nerverna.
Det är utmattande att ha syskon, älskling. Du fattar inte.
Din syster kommer tidigt för att hjälpa till.
Nej, kommer man tidigt stör man bara.
Men visst, eftersom hon har sitt behov av att lägga sig i
och jämt oroa sig för allt...
Som det här mötet.
Pappa blev distraherad och gick på fel buss
och vi fick hämta honom en timme utanför stan.
Än sen då? Är det skäl nog för att sätta honom på ett hem?
Och vet du... vad?
Berätta.
Om han vill visa snoppen för grannen, låt honom.
Inte mig emot.
- Okej. - Han sjunger på sista versen.
Vi män är såna, vi rår inte för det.
Visst.
Jag fattar nog inte helt, men vi kan ta det en annan dag.
När vi inte har gäster.
Natalia.
Ja.
Nej, du behöver inte ta med nåt.
Det går väl snabbt?
Var är du?
Va?
Jaha, skulle vi inte träffas idag?
Imorgon, lördag.
Nej...
Ingen fara.
Nej, jag måste ha mints fel.
Nej, ingen fara.
Vi lägger bara tillbaka ansjovisen i burken.
Jag skämtar.
Okej, vi ses halv åtta imorgon kväll.
Nej, klockan nio.
Kom klockan nio.
Hej då. Hej.
Ärligt talat tycker jag lite synd om vasen.
Nu när den kommit ut ur garderoben.
Det är lördag, och nästan sju på kvällen igen.
Julián var på viktigt dåligt humör i morse och ville ställa in.
Han är övertygad om att missförståndet var syskonens fel.
Tydligen fattar de ofta beslut och ändrar sig utan att berätta.
Julián säger att de gjort så sen de var barn
och att det beror på att småsyskon ofta ses ned på.
Lyckligtvis blev han gladare efter lunch och förlikade sig med kvällens möte.
- Natalia. Alltid så punktlig. - Jag är tidig för jag ville hjälpa er.
Så klart.
- Hur mår du? - Bra.
Stig på.
- Julián. - Natalia.
Jag ringde men du öppnade inte.
Jag gjorde avslappningsövningar. Jag gör dem när vi ska ha gäster.
- Är Víctor här än? - Nej. Konstigt, va?
Jag trodde ni skulle komma samtidigt.
Jag måste ha räknat fel.
- Va? - Inget. Lyssna inte på honom.
- Jag kommer strax. - Vart ska du?
Till affären och köpa kattmat.
- Jag följer med. - Ja, gör det.
Är du säker? Vi vill ju inte börja bråka för tidigt.
Jag ska duscha. Jag hann inte på gymmet.
Varsågod.
- Jag ringde dig tre gånger igår. - Ja, Carol sa det.
Du var orolig för en glödlampa?
Exakt.
Du vet ju att din syster är helt hysterisk.
- Är du arg? - Lite.
- Kom igen, du blir aldrig arg. - Saker och ting har börjat förändras.
Sånt bör du berätta.
Jag ville bara veta om du redan bytt den.
- Glödlampan? - Ja, glödlampan.
Exakt vilken glödlampa pratar vi om?
Den i pappas badrum.
Har du pratat med Víctor?
Vem är Víctor?
Badrumslampan flimrar.
Flimrar?
- Pappa säger att den gör små blinkisar. - Små vad då?
"Blinkisar" säger pappa. Den tänds och släcks.
Stackaren har bett mig byta den i evigheter.
Kan du göra det i veckan, Julián?
Okej, jag byter den.
Oroa dig inte. Lugn.
Jag är väldigt lugn. Ser jag inte lugn ut?
Vad ska jag säga?
"Små blinkisar." Seriöst? Fan vad dumt.
Jag nämnde det för Víctor. Jag trodde att ni pratat om det.
Han skulle ringa och be dig byta den.
- Va? - Vad?
Kan du säga det där sista en gång till?
Han sa att han skulle ringa dig.
Och resten av meningen?
Att du skulle byta den.
Varför jag?
Jag vet inte, Julián. Nån måste ju göra det.
Men varför just jag? Varför byter inte han den?
Eller städerskan?
Städerskan är äldre än pappa. Hon hade blivit yr på stegen.
- Och Víctor... - Och Víctor?
Han har ju fullt upp och...
Just det, det har han.
Stackaren.
- God dag. - God dag.
- Hur sa han det? - Vad menar du?
Tonen han använde när ni pratade om de "små blinkisarna".
Vad sa han?
"Julián byter glödlampan."
- "Han har inget bättre för sig." - Det är bara en glödlampa.
Det är ju ovärdigt honom att byta pappas glödlampa.
Aristokrater gör inte sånt.
Nej, så länge jag är skyldig honom pengar...
- Är du fortfarande skyldig honom? - Hej då.
Ja. Och?
Julián, vi snackar bara om att byta pappas glödlampa.
- Víctor tänkte bara att du hade mer tid. - Och varför tänkte han det?
I hans ögon är jag familjens betjänt. Passoppen. Springpojken.
Jag byter den inte.
- Vad gör du? - Letar efter nycklarna.
- Jaha... Vad gör vi nu då? - Inte vet jag.
Skriv det på dagordningen.
Först diskuterar vi pappas pille och sen vem som ska byta glödlampan.
- Allt väl annars? - Toppen.
Om vi inte går in på detaljer.
- Själv? - Jag behöver ett glas vatten för en pilla.
- Du och dina migräner. - Ja.
Oj, vilka vackra blommor!
Ja, väldigt vackra.
Synd att vi måste slänga dem, såvida inte nån vill ha dem.
Vasen medföljer.
Tack.
Okej, vad kan jag hjälpa till med?
Lägg tillbaka ansjovisen på bröden.
Ska bli.
Vi har inte pratat om det än.
- Om vad? - Om du gillade boken.
Vad för bok?
Romanen.
Vad för roman?
Den som... Víctor skrivit.
Har han skrivit en roman?
Pappa behöver en ny tvättmaskin för...
- Natalia. - Ja?
Byt inte samtalsämne.
- Märkte du det? - Lite grann.
Jag trodde att du visste.
- Det är okej. - Jag vet, varför skulle det inte vara det?
Víctor har säkert berättat men du glömde för att du är väldigt...
Väldigt vad?
Alltså, du glömmer saker.
Han kommer att ge dig romanen. Lugn.
Jag är lugn.
Ser jag inte lugn ut?
Jag är superlugn. Förbannat lugn.
Där ser man...
Så min bror har skrivit en roman.
Wow! Imponerande, eller hur?
- Det är väl inte så märkvärdigt? - Fantastiska nyheter.
Sen när skriver min bror romaner?
Vi är här för att prata om pappa.
Vi bara pratar ikapp i väntan på ordkonstnären.
- När skrev han den? - Jag vet inte.
Jo, det vet du. Kom igen.
Jag tror det var ett tag sen. Kanske ett år?
Oj! Har det redan gått ett år?
- Är det nåt ni ofta pratar om? - Nej, bara ibland.
- Utan mig. - Ja, oftast när du inte är där.
Han berättade för mig för han ville ha råd.
- Wow! Bad han dig om råd? - Det är bara en söndagshobby han har.
En söndagshobby? Vad menar du?
Han skrev på söndagar.
- På söndagar? - Ja, Julián.
Det står på första sidan.
Det tog honom 53 söndagar att skriva romanen.
Kommer!
Femtiotre söndagar?
Jösses!
Nu fattar jag.
- Fattar vad? - Varför han aldrig svarar när man ringer.
Det måste vara svårt att skriva en roman.
- Försvara honom inte. - Det gör jag inte.
Du försöker alltid rättfärdiga hans beteende.
Jag sa bara att det måste vara svårt.
Exakt.
Och med det antyder du
att det måste vara så komplicerat att skriva en roman
att Víctor aldrig har tid att svara i telefon.
Särskilt om den som ringer är hans idiot till lillebror
som råkar vara jag.
Sluta nu. Du vet hur Víctor är.
Han svarar bara när det passar och när han känner för det.
Och varför?
Varför vad?
Varför skrev han den? Vad vill han uppnå?
Han kanske känner att han behöver prata om saker...
- Prata om saker! Wow! - Du vet vad jag menar.
Jag vet vad du menar.
Det hoppas jag.
Stackaren.
Jag pratade med pappas granne igår, om att han blottat sig för henne.
Vet du vad hon sa?
Vad tyckte du om hans lilla roman, då?
Du behöver inte håna honom.
- Det gör jag inte. - Du sa "lilla roman".
- Du var sarkastisk. - Var jag?
Okej, jag erkänner. Jag kan bara inte låta bli.
För jag är svartsjuk. Innerst inne beundrar jag min bror.
- Du beundrar honom? - Jättemycket.
- Får jag låna toaletten? - Varsågod.
Tack.
- Har Víctor inte kommit än? - När som helst nu.
- Vad pratade ni om? - Jag berättar sen.
Och vad handlar den om?
Är den erotisk?
Den är... lite lång.
- Oj då... Har du inte sagt nåt? - Nej.
Men han ringer varje dag och frågar om jag läst den.
Han tjatar om att jag ska berätta vad jag tycker.
Fy, vad jobbigt.
- Han vill att jag ska vara ärlig. - Säg aldrig sanningen.
- Menar du i allmänhet? - I allmänhet och alltid.
Det är olämpligt att säga sanningen.
Min bror har skrivit en roman.
En roman? Det är väl jättebra?
Du måste vara väldigt stolt.
- Vad har jag nu gjort? - Inget.
Han lyssnar på dig och värdesätter dig.
För honom är din åsikt ett slags erkännande.
Min åsikt är inte värd mer än nån annans. Snälla, börja inte.
För Víctor är min åsikt lika viktig som hans katkusars.
Sluta, gör inte höna av ett ägg!
Han ger dig romanen. Om inte, ännu bättre.
Då slipper du läsa den och berätta vad du tycker!
- Hon kan bli arg numera. - Vad bra.
Ja.
Dessutom värdesätter Víctor dig på andra sätt.
- Va? - Han värdesätter dig på andra sätt.
Hörde du, Carol?
- Min bror älskar mig. - Underbart, va?
När gav han dig den?
Jag vet inte. För några månader sen.
Jaså, för några månader sen?
När vi firade pappa på födelsedagen.
Du var inte där. Därför fick du den inte.
Nej, jag var också där.
- Det var du inte. - Jo, jag var sen men jag var där.
- Var du? - Ja.
Och Dostojevskij gav mig ingen roman.
Allt är inte så invecklat som du tror.
Kanske hade han inte fler exemplar och därför fick du inget.
- En begränsad upplaga endast för utvalda? - Förmodligen.
- Och? - Och nu får det räcka.
Är Víctor inte här om fem så går jag.
- Är bindningen fin? - Jag antar det.
- Kom igen, det är viktigt. - Jag vet inte. Den är inbunden.
- Hårdband? Robust? - Inte direkt.
För att spara pengar. Alla rika är snåla.
- Vad hette katten? - Fanny.
Fanny!
- Matade du henne? - Ja, älskling.
Gillade du den?
- Varför den minen? - Vad för min?
Minen du gjorde när jag frågade.
- Får jag röka här inne? - Nej, katten har astma.
Det är okej om du inte gillade romanen, Nati.
- Fast jag gillade den skarpt. - Jaså? Skarpt?
Rätt mycket.
Skarpt eller rätt mycket? Det är skillnad.
Den kunde vara bättre, men...
- Oj då. - Vad då "oj då"?
Du la till ett "men".
- För några saker funkar inte riktigt. - Som vad då?
Där är för många rollfigurer, och för många berättarnivåer.
Var försiktig med berättarnivåerna!
Berättarnivåer...
- Och slutet går inte riktigt ihop. - Ett forcerat slut.
Det är en bra bok. Inte särskilt underhållande, men...
- Du menar att den är... - Det är hans första.
Ja, det är hans första, men den är...
- Den är... - Vad är den?
- Den är... - Vad är den, Nati?
Den är dynga!
Jag tar det!
Jag är stolt över dig.
Det gläder mig inte att jag inte gillade hans roman.
Men dig gläder det tydligen.
Det är elakt av mig, det erkänner jag. Men det är som det är.
Dessutom bör inte arrogans belönas.
Så det var arrogans som fick honom att skriva romanen?
Givetvis.
Berätta inte för honom vad jag sa. Jag skulle känna mig hemsk.
Självklart inte. Så elak är jag inte.
Alla söndagar stackaren offrat.
- Ja, stackaren. Stackars dig. - Jag?
För nu måste du berätta vad du tycker.
Att hans lilla roman är dynga.
Eller hur, Natalia?
- Vem var det? - Víctor.
Jaha, vill han att vi ska komma ner och parkera hans BMW?
Han sa att de inte kommer.
De stannar i Marbella för de vill segla imorgon, och...
Ni kan ju träffas nästa vecka, eller vilken dag som helst.
Du tror mig inte, men jag beundrar faktiskt min bror.
Vet du varför?
Jag hade älskat att vara som honom.
Vem ska nu byta pappas glödlampa?
- Jag kan plocka undan. - Låt mig.
Tack.
Efter lördagens misslyckade försök bestämde de att träffas i veckan.
Natalia bönföll Julián att inte säga nåt och inte starta bråk med Víctor
efter den "beklagliga respektlösheten häromdagen".
Jag citerar Julián bokstavligen.
- Har du väntat länge? - Nej, inte särskilt.
Vilket hemskt olägligt regn.
Men är nåt på tok?
Nej, hurså?
Ingen anledning. Du är bara så punktlig idag.
Ska du inte ta av dig skorna?
- De är dyblöta. - Jo, det kanske jag ska.
- Känn dig som hemma. - Ursäkta mig.
Jag var på väg att ta ett paraply, men så...
Oj! Titta vilka vackra blommor!
- Eller hur? - Ja.
De börjar se lite vissna ut men vasen ger dem liv.
Tycker du inte?
- Vasen. - Jo.
- Jag tog med lite vin. - Oj, det hade du inte behövt.
Annars hade ni talat illa om mig sen.
En Gran Reserva, en Bordeaux. Ni har säkert aldrig smakat nåt liknande.
Säkert inte. I det här huset dricker vi bara rödtjut.
Inte sant?
- Hur är det med flickorna? - De mår bra.
Förhoppningsvis får de pojkvänner snart och flyttar ut.
- Och frugan? - Marisa mår bra som vanligt. Fantastiskt.
Hon ville följa med
men Natalia insisterade att vi skulle träffas utan ingifta.
Det Natalia rätt i. Annars hade vi aldrig blivit klara.
Är du säker på att du inte vill ta av strumporna?
Eller låna honom dina tofflor.
Mina tofflor?
Aldrig i livet.
Det behövs inte, Carol.
Det här kommer ändå att gå snabbt, eller hur?
Det är rätta andan, Víctor.
Julián, om du håller med mig om att pappa inte behöver sättas på hem...
Tack. Då är det vi två mot Natalia.
Vi kan anlita en personlig assistent och så är saken biff.
Du håller väl med mig?
Min advokat sa åt mig att tiga tills alla tre är här.
- Carol... - Ja?
Jag kände mig hemsk i lördags, men vi behövde absolut åka till Marbella.
Lugn, Natalia har redan förklarat.
Det måste vara tröttsamt att vara rik.
Du anar inte, Julián. Det är... utmattande.
Så utmattande.
Dessutom hade jag lovat att segla med svärfar
och några av hans kompisar som rest ända från Santander.
Viktiga personer. Folk med mycket pengar, Julián.
Viktigt folk med mycket pengar... Vi vet hur det är.
Lugn, det var inget besvär. Eller, hur?
Vi hade bara ordnat lite tilltugg.
Och ansjovis älskar att åka in och ut ur burken.
Ansjovis, vad gott. Från Kantabriska sjön?
Nej, från mataffären.
Jag hämtar tofflor. Du kan inte gå med våta strumpor.
Nå, hur är det? Med allt?
Allt är jättebra.
Och själv?
Några nyheter? Nåt jag inte känner till?
Nej, hurså?
Ingen anledning. Jag ville bara prata ikapp.
Vi skrev ju på WhatsApp förra veckan.
Inget nämnvärt har hunnit hända sen dess.
Om inget nämnvärt har hänt sen dess skänker det mitt sinne ro.
- Mycket jobb på sistone. - Oj.
Jag har gått och blivit... för oumbärlig.
Var försiktig. Utser de dig till vd är där slut på det roliga.
- Det har du helt rätt i. - Exakt.
Vi är rätt olika, va?
Du och jag.
- Tycker du? - Ja.
Jag vill alltid ha mer och du nöjer dig med mindre.
Jag ser på dig så här för jag är mållös.
Jag hoppas att du inte tog illa upp.
Jag vet inte än.
Du och din humor.
Jag avundas det hos dig.
Du tar inget på allvar oavsett hur det går för dig.
Det kallas överlevnadsinstinkt.
Ursäkta mig.
Tofflorna.
Jag ska till apoteket. Jag kommer strax, okej?
- Bråka inte utan mig. - Nej då.
De senaste dagarna har jag tänkt:
"När du träffar Julián måste du berätta en sak för honom."
- Men nu minns jag inte... - Jaså?
Vad då för nåt?
Vad kan det vara?
Jag kommer på det.
Jag har ringt men inte fått tag på dig.
När då?
- På söndagar. - På söndagar?
- På eftermiddagen. - På eftermiddagen? Konstigt.
- Jaså? Hurså? - För jag är alltid hemma då.
Du är alltid hemma söndagseftermiddagar?
Ja.
Åker vi iväg över helgen kommer vi alltid hem efter lunch.
- Det är en vana. - Jaså?
Jag svarar aldrig om jag inte vet vem det är.
- Jaså inte? - Nej.
För jag vill inte... bli distraherad.
Så klart, för du måste ju vara... fokuserad på vad du än sysslar med.
Exakt.
Det är skönt att ha stunder då man får vara ensam,
tänka, reflektera och klura ut hur man ger form
åt allt man vill uttrycka men inte riktigt vet hur.
- Julián, du beskrev det perfekt. - Ja, jag vet.
Jag ska hänga kläderna på tork. Det har visst slutat regna.
Det går snabbt. Känn dig som hemma. Öppna porten om Natalia ringer.
Ska jag följa med?
Om du måste så...
Jag följer med dig.
- Vad ville du? - Be dig om råd.
Men då du inte svarade ringde jag Natalia.
Vad synd.
Hon tog chansen att tjata om pappa.
Den kvinnan är sjuk, Julián.
- Hon har så tragisk syn på livet. - Jag kunde inte ha sagt det bättre.
Som det här brådskande mötet vi tvingas ha.
Pappa blev distraherad, klev på fel buss och vi fick hämta honom. Än sen då?
Häromdagen ringde hon mig tre gånger. Tre!
Vad ville hon?
Pappas glödlampa gör tydligen små blinkisar.
Ja, små blinkisar.
Jag sa åt henne att lugna sig och att du skulle byta den.
Hon nämnde det, ja.
Skynda dig innan hon får fnatt, för hon driver mig till vansinne.
Vet du vad kruxet är, Víctor? Jag har haft fullt upp på sistone och...
Jaså? Har du fått ett nytt uppdrag?
Jag jobbar på det. Jag var på provspelning.
- För en tv-serie? - Nej, en reklamfilm.
En reklam. Vad bra.
- För vad då? - Gazpacho.
De behövde nån erfaren för att spela tomat.
- Tomat? - Ja.
Julián...
Ditt yrke... Jag oroar mig för dig.
- Jaså? - Ja.
- Är det inte konstigt att Natalia dröjer? - Jo, faktiskt.
Wow.
Vilken plats, Julián.
- Tycker du? - Ja.
Inte alls som hemma hos mig. Det är...
Ja.
- Och du ser ut att må bra. - Det gör jag.
Särskilt om vi inte går in på detaljer.
Så du har tid nu.
Tid?
För att ta dig hem till pappa och byta glödlampan som...
Ja, de små blinkisarna.
- Vet du kruxet är? - Berätta.
Efter att jag har spelat tomat och rastat katten har jag knappt tid över.
Skulle inte du kunna åka dit? Kanske på söndag?
Söndag går inte.
Nej.
- Vet du vad? - Vad?
Natalia borde byta den.
- Natalia? - Varför inte?
Du har rätt.
Varför ska vi byta den? För att vi är män?
- Är kvinnor inte moderna? - Och feminister?
De kan byta en jäkla glödlampa.
- Nu får det räcka. - Alla jävla små blinkisar.
- Natalia är slug. - Eller hur?
Hon har flera masterexamina. Du vet vad det kräver.
Hon lurar en med sitt oskyldiga ansikte.
Och hon säger aldrig vad hon faktiskt tycker. Aldrig.
- Inte ens om man ber henne vara objektiv? - Kanske då.
Det blir jobbigt för henne, men ja.
Lugn.
- Jag är lugn. Ser jag inte lugn ut? - Det är bara ett talesätt.
- Jag ska tvätta händerna. Var är toa? - Fortfarande längst ner till höger.
Åh, Julián!
Jag kom på vad jag skulle berätta. Det är inget viktigt, snarare fånigt.
Jag har skrivit en roman.
En roman?
Du?
Jag, din storebror.
Jag vet att du är min storebror.
Du verkar förstummad.
Jag är imponerad. Det hade jag aldrig trott.
Jag gillar utmaningar.
Vi vet. Hela ditt liv är ett äventyr.
Julián...
Nä...
- Jag hade glatt mig otroligt... - På riktigt?
- ...om du också... - Till mig? Jävlar, vilken ära.
...om du också läste den.
Sånt här kan göra mig känslosam.
Ge mig den så tillägnar jag dig den.
- Är det nödvändigt? - Det är tillbörligt och inte nåt besvär.
I så fall...
- Kommer du inte på nåt att skriva... - Nej då.
- Det kan vänta. - Nej, jag kommer på nåt.
"Till min lillebror
som inte ser ut att vara det...
...men innerst inne är det."
Jag vet inte... vad jag ska säga. Jag är helt mållös.
Mållös.
- Julián. - Ja?
- Jag vill fråga dig en sak. - Säg inget.
- Det behövs inte. - Jo.
Nej, det behövs inte.
Du vill veta vad jag tycker efter att jag läst den.
Att jag ska vara objektiv, och framförallt ärlig, korrekt?
Herrejävlar, Julián! Det var just det jag ville säga.
Jag visste det.
Jag visste och...
Även om jag ville kunde jag inte annat än vara ärlig.
Jag var osäker på om jag borde ge dig den.
Jaså? Hurså?
Jag var kluven om huruvida jag skulle ge dig den.
och att det skulle vara jobbigt.
Inte alls, jag ser fram emot det.
Men då du aldrig läser blir det svårare.
Du menar svårare än för andra?
Mycket svårare, för du är inte van.
Du tänker att det blir svårare för mig att förstå den
än för exempelvis vår syster?
Mycket svårare.
Jaså minsann?
Självklart. Natalia har ju två examina.
Hon kan fyra språk, och är van vid abstrakt tänkande.
Och du...
Jag är en tomat.
- Det är olika yrken. - Jag kan inte annat än hålla med.
Romanen är... komplex.
Ja, den är säkert smockfull av berättarnivåer.
- Hur vet du det? - Jag kan tänka mig det.
- Den har så många berättarnivåer att... - Att man inte fattar nånting.
Va?
Lugn, jag gillar komplicerade ämnen.
Det blir inte min första bok. Jag har läst småromaner förr.
- Småromaner? - Romaner.
Ursäkta mig.
Carol?
Ja.
Ja?
Ja.
Vad gör du?
Va? Inget.
Det är en lek vi lekt mycket här på sistone.
Vi rastar ansjovisen och lägger tillbaka dem i burken.
- Vad sa Carol? - Bara att Natalia ringt.
Hon ber om ursäkt, men hon har infernalisk migrän och kan inte komma.
På riktigt?
Vilket bakslag.
Det är på modet nu.
Att bjuda på middag och så kommer ingen. Visste du inte det?
Så vad gör jag nu? Ska jag stanna på middag eller?
- Det måste du väl inte? - Du har rätt.
Vi väntar med det till alla är samlade.
Ja, vi vill ju inte börja bråka och låta det gå till spillo.
Ringer du Natalia?
Ja, jag ringer henne.
Förresten, varför ska jag ringa Natalia?
- För att be henne byta glödlampan. - Just det!
- Hon får byta den själv. - Revolution har sitt pris.
Revolution har sitt pris!
- Vi hörs. - Okej.
- Pussa Carol från mig. - Det ska jag.
Julián...
Den där vasen...
Den är väldigt ful.
Använd den jag gav er istället.
Klockan är kvart i sju och det är fredag igen.
Jag har precis kommit hem från jobbet och Julián kommer strax.
Han har spelat in reklam idag och gick upp jättetidigt, stackaren.
Víctor och Natalia är redan här.
Julián lär bli glad att de äntligen kom samtidigt.
Men Víctor ser ut att ha glömt telefonen i bilen.
Julián kastade blommorna igår för att de var vissna
och ställde vasen i garderoben igen.
Men jag tycker mig se att Natalia har en bukett med sig.
Jag såg dem när jag gick förbi floristen och tänkte...
De är jättefina men det hade du inte behövt.
Jo, det behövde jag. Särskilt då jag inte kom häromdagen.
- Och eftersom ni gillar blommor så mycket... - Vi älskar dem. Särskilt Julián.
Han svarar inte. Han har inte svarat sen igår kväll.
- Vem? - Pappa.
Han klarar inte av hörapparaten, hör inget och svarar aldrig.
Ska vi äta lunch nån dag med din pappa och barnen?
Jag gillar när ni hälsar på.
Hon gillar det för mycket, och det lär sluta illa.
- Julián. - Är du hemma redan?
Vi blev klara tidigt.
- Natalia, hur är det med migränen? - Bättre.
- Jag kände mig hemsk som inte kom. - Det var hemskare för oss.
Vi tvingades tala illa om dig.
- Titta vad Natalia hade med sig. - Jag vet att ni gillar dem.
Vi älskar dem.
- Och Víctor? - Han glömde telefonen i bilen.
Ordkonstnärer är så tankspridda.
Vi sprang faktiskt på varandra vid porten.
- Vilket sammanträffande! - Eller hur?
Det ligger mycket jobb bakom det.
- Hur gick inspelningen? - Har du varit på inspelning?
En tv-serie?
- Jag ska duscha. - En reklamfilm.
Jaså! För vad då?
- Varför berättar du inte? - Det behövs inte.
- Gazpacho. - Jaha.
Han spelade tomat.
Fast det kan väl också vara intressant?
Det kan inte vara lätt att spela tomat.
Ser man på.
Víctor sa att han äntligen gett dig romanen.
Nu är du väl glad?
Jag vet inte.
Du ville ju så gärna läsa den.
- Han har läst den två gånger. - Jaså?
Det var snabbt.
Han låg på soffan hela eftermiddagen. Han verkade knappt andas.
Är det Víctors "lilla roman" vi pratar om?
Jag skulle inte kalla den liten.
Säg inte att du gillade den.
Han älskade den.
Det här är ett av dina skämt, va?
Du anar inte hur arg det gör mig. Det är skitjobbigt.
Omöjligt. Hur kunde du gilla den?
Jag vet inte.
Det är det som oroar mig.
Det måste finnas en anledning.
Det hoppas jag.
- Du förstod den kanske inte. - Det tänkte jag också först.
Sen läste jag om den och gillade den ännu mer.
- Jag älskade metaforerna. - Älskade.
Vilka metaforer?
Jag ville inte att den skulle ta slut.
Jag tar det.
Bad han dig också vara ärlig?
Ärlig och objektiv.
- Förlåt. - Vad är så roligt?
Inget, jag vill bara höra dig berätta för honom
hur mycket du gillade hans lilla roman.
Det tänker jag inte.
Måste jag vara ärlig måste du också.
Dessutom tänker han säkert att jag först läst klart den till sommaren
eftersom det tar mycket längre tid för mig än för alla andra.
Om du ursäktar ska jag sniffa lite schampo.
Det kanske ger mig tröst.
- Víctor. - Carol!
- Allt väl? Välkommen. - Då var jag här igen.
Stig på.
Det känns som om jag varit här fler gånger de senaste dagarna
än de har varit under alla år de bott här.
Har de bott här länge?
Ja, Víctor. Sen de blev ihop.
- Jaså? - Ja.
- Carol, har Julián inte kommit hem än? - Jo, han duschar.
Han hade inspelning idag, för reklamen.
Just det, reklamen. Han sa att han skulle spela...
- Vad var det? - Tomat.
Carol, är det inte dags att han ger upp?
Har man inte uppnått sin dröm är det dags att gå vidare.
Jag kan fixa in honom på byrån. Som chaufför. Vi är jämt underbemannade.
Hälsa honom det.
Det ska jag, men nog inte idag.
Ja, en annan dag vore bättre.
Då så, äntligen är alla samlade.
Nu är du väl glad, lillasyster?
- Vad insinuerar du? - Inget. Jag insinuerar inte nåt.
Du drog ut på "glad". Jag är inte dum, Víctor.
- Är du arg? Du blir aldrig arg. - Numer blir jag det. Vänj dig.
Du borde ha varnat mig.
- Bråka bara om ni är alla tre. - Nej då, Carol, vi bråkar inte. Inte än.
Vi pratar bara ikapp, inte sant?
Du sa "glaaad". Du drog verkligen ut på a:et.
- Inte avsiktligt. - Men det gjorde du.
Jag stör mig på din ton och vad du insinuerar.
Carol, lät det som om jag försökte insinuera nåt?
Jag lovade Julián att inte dela min åsikt idag.
Eftersom ingifta inte är tillåtna.
Som om ni gör mig en tjänst.
Som om pappas välmående inte är ert ansvar också.
Det var inte meningen. Lugn.
Jag är lugn.
Ser jag inte lugn ut? För jag är jättelugn.
Men jag är trött på hur ni två behandlar mig.
På att ni beter er som om ni stod över mig.
Särskilt eftersom jag är den enda som nånsin oroar mig om nåt.
Du bör kanske oroa dig mindre.
Vad menar du med det?
När man tar saker på för stort allvar slutar det vara roligt.
Vilken intressant teori. Var har du läst det?
I nybörjarguiden för författare som jag rekommenderade?
Ursäkta, ska ni inte vänta på Julián innan ni börjar bråka?
- Jo. - Du har rätt.
Du har rätt, Carol. Förlåt.
Carol, jag tog med nåt.
- Lite ansjovis, fast den fina sorten. - Oj, tack. Det hade du inte behövt.
Får jag lite vatten? Jag behöver ta en migräntablett.
- Jag hämtar ett glas. - Tack.
Min mamma sa att migräner är som illa stängda lådor.
"Illa stängda lådor"?
Vad betyder det?
Det är en metafor, Víctor. Det ska du veta nu när du är författare.
- På tal om det... - På tal om vad?
Har du läst klart min roman?
- Carol! - Ja?
- Behöver du hjälp med nåt? - Nej då.
Är du säker?
- Natalia? - Ja?
- Vad hände? - När då?
Nu precis.
Försöker du byta samtalsämne?
Märkte du det?
Lite grann. Så klart.
- Det är okej om du inte gillade den. - Jag vet, varför skulle det inte vara det?
- Jag vill bara att du är ärlig och... - Jag vet!
- Ska vi inte ta det en annan dag? - Jo.
- Vatten. - Tack.
Alltså...
Eftersom vi har så många viktiga och känsliga saker att diskutera idag...
- Eller hur, Carol? - Visst.
Kom igen, bara en kommentar. Ditt första intryck efter att ha läst den.
Första intryck är alltid knepiga.
- "Knepiga"? - Ja...
De speglar inte alltid vad man faktiskt tycker.
Ge mig fyra ord, bara så där. Typ en rubrik.
En rubrik för vad?
Bara hennes intryck av min roman.
- Hon har redan läst den. - Jaså minsann?
Så du har redan läst romanen, Nati?
Utan att berätta för mig?
- Vad tyckte du? - Jag...
Det här är toppen. Ni tre samlade.
- Vad kul att ni kunde komma. - Lögn. Lyssna inte på henne.
Slå er ner vid bordet om ni vill.
Jag kollar på en serie på mitt rum och låter er... tvista i fred.
- Tack, älskling. - Tack, Carol.
Natalia...
- Va? - Vi är idel öra.
Hur lång tid tog den att läsa? En vecka?
- Hurså? Är det viktigt? - Jätteviktigt.
Ju mer i ett sträck desto bättre.
- Visste du inte det? - Nej.
Jag vet inte. Ett par veckor, tror jag.
Oj då.
Vad då "oj då"?
- Jag läste när jag hade tid. - Och.
Ärligt talat överraskade den mig.
Den överraskade henne.
- Det var oväntat. - Oväntat, säger hon.
- Men är det bra eller dåligt? - Det beror på.
Vad beror det på?
Många saker.
Ärligt talat trodde jag inte att du kunde skriva nåt sånt.
Det är ingen lättläst roman.
Jag vet inte om jag förstår vad du menar.
- Så säger recensenter. - Jag vill bara veta om hon gillade den.
Han vill veta om du gillade den.
Sanningen är att jag inte...
Du ska veta att det tar emot att säga det här.
Så är det att säga sanningen.
Sanningen är den att jag...
Jag älskade den!
Vad sa hon?
Att hon älskade den.
Du älskade den, Natalia?
- Ja, jag gillade verkligen den. - Är du säker?
För en första roman är den väldigt bra.
"För en första roman är den väldigt bra" kan tolkas på många sätt.
Jag känner mig... lättad.
Ärligt talat var jag orolig för att höra vad du tyckte, lillasyster.
Gillade eller älskade du den? Var specifik.
Ska vi ta och påbörja familjemötet?
- Så du tyckte inte att den var tråkig? - Inte alls.
Snarare motsatsen.
Jag gratulerar dig.
- Du gratulerar honom? - Hon gratulerar mig.
Tack så mycket, Natalia.
- Hennes åsikt är viktig för mig. - Så klart. Hennes.
Ja, för hon är målgruppen.
- Ursäkta mig. - Javisst.
Marisa.
Ja, älskling?
Ser man på...
Du älskade alltså den lilla romanen?
Vi är här för att besluta om pappa.
Jaha, jag fattar. Så det ingår i din strategi?
Så klart.
Vad vinner jag på att säga att hans roman är dynga?
Varför göra honom arg innan vi ens börjat prata?
- Gillade du inte romanen? - Inte alls.
Nu är det din tur att också säga att du gillade den.
Han lär bli så glad att han låter oss sätta pappa hemma hos honom.
Med vinkällaren och poolen. Han kan visa snoppen för hembiträdena.
Han gav mig sin lilla roman för han ville signera den.
- Han skiter i vad jag tycker. - Han värdesätter dig mer än du tror.
Natalia, jag må vara en tomat, men jag är ingen idiot.
- Vad letar du efter? - Surfplattan. Var har jag lagt den?
Katten äter en krukväxt i vardagsrummet.
Jag tar det.
Ursäkta att jag avbröt.
Vad pratade vi om?
- Din roman. - Just det.
Julián berättade att han också läst den.
- Redan? - Nå? Gillade du den?
Berätta vad du tycker.
- Han kan inte ljuga även om han ville. - Kan inte.
Men vi tar det en annan dag, okej?
- Jag vill höra din åsikt också. - Ser du? Jag sa ju det.
Jaså, vill du? Lika mycket som du vill höra Natalias?
Nej, det är annorlunda. Det går inte att jämföra.
Annorlunda på vilket sätt?
Julián, det är inte det viktiga.
Vad Víctor vill veta är om du gillade den.
Om du knöt an till rollfigurerna och vad du tyckte om metaforerna.
Vilka metaforer?
- Titeln, gillade du den? - Gillade du den?
53 söndagar.
- Den överraskade mig. - Är det bra eller dåligt?
Det beror på.
Vet du vad, Julián?
Vad?
Du borde vänta med att berätta.
Du borde läsa om den innan du säger vad du tycker.
För att du tror att jag inte förstod den?
En andra genomläsning är alltid en bra idé.
Särskilt för oss som jobbar med gazpacho?
Ta god tid på dig. Du är ovan och den är inte lättläst.
- Jäkta inte och läs om den. - Igen?
- Vad då "igen"? - Han har redan läst den två gånger.
Har du läst den två gånger?
- I rad. - I rad?
Oj! Jag är mållös.
Det väntade jag mig inte. Jag blir rörd.
Eftersom han redan läst den två gånger kan han ju berätta vad han tycker.
I så fall, absolut.
Nå?
- Sammanfatta med en rubrik. - En rubrik?
Du ska veta att det också tar emot för mig att säga det här.
Jag tyckte att den var... lång, lite tråkig.
För många rollfigurer och handlingar samt ett forcerat slut som inte går ihop.
Jag lovade ju att vara ärlig och objektiv.
Annars hade jag ljugit för dig som alla andra gör.
Men eftersom du insisterade...
Jättegott.
Vi sa som en rubrik!
Víctor?
Mår du bra?
Det var min första dåliga recension, så jag känner mig lite...
Om man ber folk vara ärliga så kan det svida. Det borde du veta.
Jag trodde inte att du skulle ta i så.
Du är väl inte arg för att jag var så ärlig?
Så vad då?
Vi ska inte bli upprörda över en hobby.
Det är ingen hobby, Julián.
Precis så sa jag till Natalia. Att inte använda det ordet.
Jag får väl vänja mig vid all kritik, även om den inte är objektiv.
- Vad menar du med "inte objektiv"? - Han menar ingenting.
Kan vi snälla sätta oss och påbörja mötet?
Du är min lillebror. Du kan inte vara objektiv.
Vad har vad jag tycker om din lilla roman att göra med att vi är bröder?
- "Lilla roman"? - Det är ett talesätt.
Det är nedsättande.
Du sa det häromdagen men jag låtsades inte höra.
Först måste vi besluta hur vi ska göra med glödlampan.
Víctor kan byta den.
Nu när han har skrivit klart har han gott om tid.
Lyssnar ni ens på mig?
Naturligtvis kan du inte vara objektiv. Du är fortfarande svartsjuk.
- Sen när är jag svartsjuk på dig? - Det har du varit hela livet.
Småsyskon är ofta det.
Men svartsjuk på vad?
Mig.
För att det gått bra för mig och inte så bra för dig.
Som vad då?
Du är din svärfars chaufför och din frus betjänt.
Wow.
Det där gjorde mig nog lite upprörd.
Det är nog bäst att jag går.
- Vi ses nån annan dag. - Nej...
Víctor...
Víctor, snälla...
Båda två, kan vi snälla försöka?
Det var inte lätt att samla alla tre.
Vi måste ta några beslut. Snälla!
Först måste han be om ursäkt.
Be om ursäkt? För vad?
Bland annat för din spydiga kommentar.
Låt mig citera:
"Jag kanske ska byta glödlampan nu när jag är klar med min lilla roman."
Ja, jag kan ha dragit ut på i:et lite.
Du vet att vi i familjen gör så ibland.
Den dåliga kritiken räckte gott och väl. Han behövde inte göra narr av mig.
Det är min galghumor, Víctor.
Du brukade älska den.
Det brukade jag.
Och förresten...
Vi tycker att du är den som borde byta glödlampan.
Du och vem mer?
Jag och Natalia.
Víctor!
Ser man på...
Du berättar ingenting för mig, trots hur mycket vi setts på sistone.
- Ni har alltså redan diskuterat det? - Det kan vi ha gjort nån gång.
- Inte bara nån gång. Flera gånger. - Flera gånger?
Och varför ska jag byta pappas glödlampa, om jag får fråga?
För att vi betalar och det gör inte du.
Nu hänger jag inte med.
- Vad betalar ni för? - Saker.
Jag berättar, Natalia. Han kommer att förstå.
Det lär han inte.
Jag ska försöka förstå men kan inte lova nåt.
Vi tyckte båda att du borde byta glödlampan
eftersom vi betalar pappas utgifter.
Vad för utgifter?
- Vi behöver väl inte gå in på detaljer? - Jo, Natalia. Detaljerna är viktiga.
Vad för utgifter?
Vårdkostnader, hörapparater, specialkost, nya löständer, fysioterapeuten,
städerskan, tvättmaskinen...
Saker, Julián.
- Vardagssaker. - Vardagssaker de senaste par åren.
- Sa han "år"? - Han överdriver.
Natalia?
Hur många år?
Jag vet inte...
Fyra? Fem?
Fyra eller fem?
Natalia ville inte berätta för dig
för hon ville inte att du skulle känna dig som en pank förlorare.
Jag fattar varför ni inte berättade.
Du har ju alltid ont om pengar så vi tänkte att...
Vänta, har jag förstått det här rätt?
Eftersom jag är en pank förlorare och inte kan hjälpta till att betala
tänkte ni att jag kan kompensera för det
genom att vara familjens hjälpreda?
Korrekt?
- Ja. - Víctor!
- Så sa du, Natalia. - Men det låter hemskt uttryckt så.
Det gör det, Natalia.
Jaså, där låg den.
- Har ni inte satt er ner än? - Strax, älskling.
Julián...
Häromdagen, när du sa att Natalia ringt
och att hon ville prata om nåt väldigt viktigt rörande en glödlampa,
vad sa jag då?
"En glödlampa kan inte vara så viktig." Men det var den.
- Ser du? Man vet aldrig. - Man vet aldrig, älskling.
- Julián. - Ja?
- Vi bråkar för bråkandets skull. - Utan tvekan.
Nej, få se nu...
Enades vi inte häromdagen om att Natalia skulle byta glödlampan?
- Jag? - Just det. Du.
Varför jag?
När vi diskuterade glödlampan häromdagen insåg vi att det var orättvist
att du inte var en av kandidaterna.
Vi är en modern, feministisk familj.
Vi insåg att vi, kanske undermedvetet, hade uteslutit dig ur ekvationen.
- Vilken ekvation? - Blinkisarna.
När det gäller hemmafix och liknande verkar kvinnor utesluta sig själva.
"Männen fixar det." Men nej.
Men jag tänker inte byta den.
Vad sa hon?
Varför tänker du inte byta glödlampan?
Min psykolog hade blivit arg, med rätta.
Din psykolog vill inte att du ska byta glödlampan?
Vi har diskuterat det och han sa åt mig att inte göra det.
Du pratar med din psykolog om blinkisar?
Det ingår i behandlingsplanen. Jag kan inte ändra den.
Varför byter inte din psykolog den? Glödlampan, alltså.
Eller byt psykolog?
Jag tänker slutföra behandlingen.
För första gången i livet har jag hittat nån som förstår mig och hjälper mig.
Hjälper dig med vad?
Att sluta vara den kvinna jag trodde jag var
och upptäckta kvinnan jag faktiskt är.
Jag menar allvar.
Kan ni snälla ta mig på allvar för en gångs skull?
- Jag är er syster men även människa. - Bli inte arg.
Hon blir arg numer.
Det första jag måste göra är att inte vika mig för er
och säga vad jag tycker, till varje pris.
Men du säger väl alltid vad du tycker?
Var inte så säker.
Sen ska jag kasta ut min man för att han gett mig ett eländigt liv.
Och slutligen ska jag bli lesbisk.
Men vad har vi gjort för fel?
Mycket.
Jag har agerat hembiträde sen mamma dog.
Jag bad er träffas för att prata om pappa för han kan inte bo ensam längre
och ni beter er som om jag är hysterisk och överdramatisk.
Vem tror ni sorterar hans kalsonger och strumpor?
Vem köper hans mat och medicin?
Vem klipper hans tånaglar?
Vem byter batteriet i hörapparaten, väckarklockan och hans tre telefoner?
Och vem måste be grannen om ursäkt när pappa visat könet för henne?
Och efter allt det vill ni dessutom att jag ska fixa de små blinkisarna
för ingen av er kan avvara en enda sketen timme av era liv
för att hälsa på och kolla om han fortfarande andas
och byta hans förbannade glödlampa?
Jag går till badrummet.
Jag tar det.
- Psykologen måste vara dyr. - Väldigt.
Sa hon att hon klipper hans tånaglar?
Nå, vad gör vi åt revolutionen?
Det ser illa ut.
Glödlampor lär nog förbli vårt ansvar.
Ska vi singla slant?
Eller så ringer vi en elektriker.
Ni betalar ju.
Vi betalar för att vi bryr oss om pappa.
Det där går att tolka på fel sätt.
Tolka det hur du vill.
Är det samma katt?
Det har du redan frågat en gång.
Jag har säkert glömt för att ni aldrig bjuder hit oss.
För att den enda gången ni kom
ville din fru inte sitta i soffan för att den var begagnad.
Jag vill inte att hon ska lida.
Stackars Marisa.
Nu mår jag bättre. Ska vi börja?
Marisa är väldigt känslig och har många allergier.
- Hon är nog allergisk mot fattiga. - Ska du baktala min fru nu?
För då blir jag arg på riktigt och går härifrån.
I så fall, ta med dig din sketna vas.
Den stod i garderoben
men då min fru är så himla snäll tog hon fram den för att glädja dig.
Tio minuter. Vi klarar det om vi anstränger oss.
Låt oss diskutera pappa i tio minuter så behöver vi aldrig träffas igen.
- Inte ens över jul? - Vi ska på safari över jul.
Eller först på pappas begravning. Tio minuter.
Víctor?
Om vi måste så...
Oroa dig inte. Jag ska hälsa honom det.
Hej då.
- Ursäkta mig. - Ja, älskling?
Grannen ringde.
Vilken granne?
Er pappas granne.
Konstigt, hon brukar ringa mig.
Hon sa att hon försökt med att du inte svarar.
Mitt batteri måste ha dött. Vad ville hon?
Tydligen har er pappas telefon ringt hela dagen.
Det var säkert jag. Jag har ringt hela dagen.
Han klarar inte att byta batteri i hörapparaten.
Okej.
Hon knackade på för hon hörde musik spelas
men eftersom ingen öppnade gick hon in och fick se...
Var var pappa?
Han låg på golvet.
Varför låg han på golvet?
Han var medvetslös.
Och blödde från huvudet.
- Ser ni? - Vad?
- Han kan inte bo ensam. Jag hade rätt. - Menar du att det är vårt fel?
Vilket sjukhus är han på?
- Inget. - Vad menar du?
Om han fått hjärnskakning måste han på sjukhus.
Det behövdes inte.
När ambulansen kom och såg till honom insåg de att han för flera timmar sedan...
...hade dött.
Vem då?
Är pappa död?
Ett slag mot huvudet.
Vad då för slag?
Det han fick när han föll.
När han föll?
Min svärfar älskade musik.
Särskilt klassisk.
Han lyssnade jämt på den och huset var fullt av dess melodier.
Hej.
Det var många år sen, men nu när jag tänker efter
lär de inte kunna låta bli att minnas saker från sin barndom.
Svunna minnen från när de bodde tillsammans
och deras pappa brukade väcka dem med hög musik om helgerna.
De kommer att minnas söndagarnas ändlösa frukostar.
Bråken, lekarna.
De blir rörda.
Musiken påminner dem om att samma blod flyter i deras ådror
och att de är oskiljaktigt sammankopplade.
Och att trots alla bråk har de ett mycket djupt band.
En instinkt bunden till livets mysterium
och som hjälper oss känna oss mindre ensamma.
Ha den äran idag...
Och ikväll, för första gånger på länge
och kanske för sista gången i sina liv kommer de att omfamna varandra.
Och då, tillsammans, om än för bara några sekunder
kommer de att dela detta oförglömliga och aldrig återkommande ögonblick.
- Mår ni bra? - Ja.
Carol, varifrån föll pappa?
Det räcker nu, Natalia.
Vi vet alla vad som hände.
Han föll av stegen.
Vad gjorde han uppe på stegen?
Han ville byta glödlampan i badrummet.
Tydligen gjorde den små...
Undertexter: Rasmus Edlund