Сьогодні п'ятниця.
Уже майже сьома вечора.
Брат і сестра мого чоловіка скоро при]дуть до нас,
бо мають обсудити сімейну справу.
Обсудити. Це, без сумніву, найкраще дієслово,
коли йдеться про Хуліана, його брата й сестру.
Дайте іншу шинку. Ту, що минулого тижня.
І сиру.
Хуліан казав нічого не купувати, але
вони дуже рідко зустрічаються, тож...
Їх троє. Віктор — найстарший.
Є ще Наталя.
І нарешті Хуліан, мій партнер.
Саме Наталя наполягла, що їм треба зустрітися
й поговорити про батька.
Моєму свекру 89 років.
Він удівець.
Вона правду каже: він більше не може жити сам.
Він дедалі частіше губиться в місті.
А останнім часом він узяв собі моду показувати сусідкам пісюна.
Це все. Скільки з мене?
Річ у тому, що, за словами Наталі, треба вже щось робити,
поки не сталося чогось гіршого й серйознішого.
Віктор уже сказав, що трохи запізниться.
Мабуть, як завжди, працює в поті чола.
У Віктора є дружина, Мариса.
У них четверо дітей і двоє собак.
Вони познайомилися в універі ще зовсім юними.
Після багатьох вмовлянь нарешті стали зустрічатися,
і Віктор примудрився зробити їй дитину.
Його тесть — впливовий і відомий адвокат.
Скоро Віктор уже працював у сімейній фірмі.
Хоча й донині ніхто точно не знає, чим він там займається.
Він вискочка, шарлатан,
як на нього завжди каже Хуліан.
Чоловік, який в усьому слухається дружини,
тільки щоб зберегти статус, про який раніше і не мріяв.
Наталя.
А от Наталя зовсім не схожа на братів.
Це серйозна інтровертна жінка,
надміру педантична, справжня перфекціоністка.
Вона високоповажна професорка. Мало того,
у короткі миті дозвілля
вона пише статті та перекладає хтозна зі скількох мов.
Наталя вийшла за Херонімо.
У них є дочка.
Але вона ніколи не була щасливою.
Херонімо завжди її зраджував.
Усі ми це знаємо.
На щастя, у Наталі є дуже близька подруга.
Вони всюди ходять разом і чудово ладнають.
Її подруга — одиначка.
Я ні на що не натякаю,
але іноді мені хочеться, щоб Наталя була менш серйозною,
не такою скутою і, не знаю, щоб вона трохи розслабилася.
Бувай.
Вони рідко зустрічаються.
А на зустрічах я люблю спостерігати,
як вони гризуться й скандалять.
Я — єдина дитина.
Мої батьки померли.
І тепер моя сім'я — вони.
А сім'я — це найважливіше, бо партнер...
Партнер може запросто вас покинути.
Друзі не затримуються.
Але сім'я, брати й сестри, завжди поруч.
Вони не знають, як їм пощастило.
53 НЕДІЛІ
Вхідні двері.
Привіт!
Це Хуліан. Він щойно прийшов.
Він точно вдасть, що не пам'ятає.
Не що?
Нічого. Це я до себе.
- Звідки ти так пізно? - З кастингу.
Ого!
- А мені й не сказав. - Угу.
Кастинг для серіалу?
Ні, для реклами.
- Рекламу ж теж показують по телевізору? - Обіцяли показати.
Реклама чого?
Ґаспачо.
Я граю помідора.
Ну...
Піду в душ.
Давай.
Тільки швиденько. Вони скоро приїдуть.
Хто скоро приїде?
Твої брат і сестра, пам'ятаєш?
Сьогодні?
Ти впевнена?
Ти ж казав у п'ятницю, так?
Нині п'ятниця.
Може, я намагався забути.
Швидше за все.
Закуски?
Закуски, так.
- Бо я знала, що ти забудеш. - На що ти натякаєш?
Ні на що я не натякаю. Заспокойся.
Гаразд.
Ні, я просто кажу:
що більше їжі ми їм дамо, то довше вони тут просидять.
Звісно, але вони рідко приходять, так?
Я медсестра, працюю в лікарні.
Хуліан — актор.
Але йому не щастить з роботою, бідоласі.
В юності мав кілька ролей на ТБ і в театрі,
але успіху вони йому не принесли.
Ми познайомилися п'ять років тому і майже одразу закохалися.
Особливо він у мене.
У нас немає дітей, і цю квартиру ми знімаємо.
Три пропущені дзвінки від сестри.
Так, вона дзвонила опівдні.
Я сказала набрати твій мобільний.
А чого вона хотіла?
- Питала, чи говорив ти з Віктором. - Про що?
Про лампочку.
Яку лампочку?
Не знаю.
Але збиралася дзвонити на мобільний, бо це дуже важливо.
Лампочка не може бути аж такою важливою.
Це неможливо.
Кароліно.
Так?
Що ти робиш?
А, я купила квіти.
Оскільки в нас немає іншої вази, я взяла цю.
- Вона стояла в шафі. - Я її туди сховав.
Я сховав її в шафу. Це зовсім інша справа.
Це подарунок твого брата, а оскільки він нині прийде...
І що з того, що він нині прийде?
Ти не збирався в душ?
Ми про це говорили. Може, ти забула.
Я хотів скинути її з балкона, а ти мені заборонила.
Так, це правда.
- Куди поставити квіти? - Ти ж не навмисно це зробила?
Треба нагодувати кішку.
Кароліно.
Я слухаю.
Ти купила ці квіти, щоб виставити вазу?
Я купила ці квіти, бо вони гарні,
і це вияв ввічливості до наших гостей.
Це мої брат і сестра, а не наші гості.
Хороше враження необов'язкове.
Навпаки.
Якщо ти не розумієш, як працює сімейна динаміка,
люба, краще не втручайся.
- Що-що працює? - Сімейна динаміка.
- Ця ваза — страховисько. - Не така вона й потворна.
Страховисько, і ти прекрасно це знаєш.
Вона бридка, вульгарна й пафосна.
Як мій брат.
І, може, ти забула,
але Віктор подарував нам її на Різдво.
А потім ми взнали, що це був приз від універмагу.
Можеш відкрити банку?
І він подумав:
«Мені ж треба подарунок для тупого меншого брата,
віддам йому цю срану вазу, наче я порядна людина».
Яку банку?
З анчоусами.
І вибач, що я так кажу,
але ти вважаєш гарною ідеєю
поставити вазу посеред їдальні,
щоб Віктор думав, що нам сподобалася його срана ваза?
Це бісить ще більше.
Заспокойся. Поставлю квіти ще кудись.
Знову ти за своє. Я спокійний.
А що, не видно?
Не знаю, що тобі й сказати.
Вдалий був день?
Донедавна так.
Я лише кажу, що треба обережніше з такими виявами.
Може, ти хочеш як краще, але він сприйме це інакше.
І не треба до нього якогось особливого підходу.
Це мій брат, а не прем'єр-міністр. Розумієш?
Прекрасно розумію.
І ніби мало було їхнього приїзду, тепер їх ще й годувати треба.
Бо, звісно, він підлаштував усе так, щоб ми зустрілися тут.
Ми не гідні запрошення на його віллу в Ла-Моралесі. Ні!
Не дай Боже забруднити якийсь його перський килим.
Слухай, тепер я вже трохи нервую.
Трохи є, так.
Прийми душ.
- Що мені робити з анчоусами? - Поклади їх на тости.
- О котрій ти сказав їм прийти? - Я сказав Віктору прийти о 20:00.
- Але вже 20:00. - Знаю.
Він запізниться на пів години, як завжди.
Багаті люди, як оце він і його дружина,
завжди приходять останніми, наче роблять тобі ласку.
А сестра — повна протилежність.
Тому я й сказав Наталі прийти о 21:00.
- Цікаво, чому так? - Страшне як цікаво.
Бо оскільки я знаю, що вона прийде на пів години раніше,
так вони зустрінуться біля вхідних дверей рівно о 20:30,
зайдуть разом і не біситимуть мене.
Брати й сестри дуже втомлюють, кохана.
Тобі не зрозуміти.
Може, твоя сестра прийде раніше, бо хоче допомогти.
Ні. Прийшовши рано, ти лише завдаєш людям клопоту.
Але, звісно,
оскільки їй завжди кортить брати участь
і хочеться, щоб усе пройшло гладко...
От узяти цю зустріч.
Мій батько відволікся, сів не в той автобус,
і ми мали забрати його в Кольменар-де-Оресі.
То й що?
Це причина здавати його в дім старості?
І знаєш, що ще?
Що, любий?
Якщо мій тато хоче показати сусідці свій член, то й нехай.
Мене влаштовує.
- Ясно. - Тату недовго лишилося.
Усі чоловіки такі, і це не наша провина.
Та ясно.
Не знаю, чи розумію, але обговоримо це потім, добре?
Коли не буде гостей.
Наталю.
Так.
Ні, не треба нічого приносити.
Ви ж ненадовго, так?
А ти де?
Що?
А, ми не планували сьогодні зустрічатися?
Завтра, в суботу.
Ні...
Не страшно.
Ні, мабуть, я щось переплутав.
А, так... Ні, не хвилюйся.
Ми складемо анчоуси назад у банку, і все.
Я жартую.
Добре, побачимося завтра о 20:30.
Ні, о 21:00.
Приходь о 21:00.
Бувай.
До зустрічі.
Чесно, мені просто шкода вази.
Тепер, коли ми дістали її з шафи.
Починаймо на рахунок п'ять.
Один, два, три, чотири, п'ять...
Сьогодні субота, і вже майже сьома вечора. Знову.
Цього ранку Хуліан прокинувся у кепському гуморі,
хотів скасувати нинішню зустріч.
Він переконаний: у вчорашньому непорозумінні
винен не він, а брат з сестрою.
Вони часто щось вирішують
і передумають, не кажучи йому.
За словами Хуліана, так було з дитинства,
бо старші часто зневажливо ставляться до менших у сім'ї.
На щастя, після обіду його настрій покращився,
і він змирився з сьогоднішньою зустріччю.
Наталю.
- Ти завжди така пунктуальна. - Я раніше, щоб допомогти.
Авжеж.
- Як справи? - Дуже добре.
Заходь.
Хуліане.
Наталю.
Я дзвонила, але ти не відчинив двері.
Бо я саме робив свої вправи на розслаблення.
Як завжди, коли в мене гості.
- Віктор уже приїхав? - Ні. Дивно, правда?
Бо я думав, ви зайдете разом.
Мабуть, я не так розрахував.
- Що? - Нічого. Не слухай його.
- Я зараз. - Ти куди?
У магазин по котячий корм.
- Я з тобою. - Так, іди з ним.
Ти впевнена?
Ми ж не хочемо відразу посваритися.
А я поки прийму душ. У спортзалі не вийшло.
Прошу.
- Я вчора тобі тричі дзвонила. - Так.
Керол казала. Щось про те, що ти дуже хвилюєшся через лампочку.
Саме так.
Ти ж знаєш, твоя сестра — істеричка.
- Ти злишся? - Трохи.
- Ти ж ніколи не злишся. - Зараз усе міняється.
Треба було мене попередити.
Я хотіла спитати, чи ти вже її замінив.
- Лампочку? - Так, Хуліане, лампочку.
Ясно, а про яку саме лампочку ми говоримо?
- Ту, що в тата у ванній. - А.
Ти не говорив з Віктором?
Хто такий Віктор?
Лампочка у ванній блимає.
Блимає?
Так, тато каже, миготить.
Як-як?
Миготить. Так тато каже. Вмикається і вимикається.
Бідолаха вже сто разів просив мене її замінити.
Зробиш цього тижня, Хуліане?
Звісно, зроблю.
Не хвилюйся. Заспокойся.
Я спокійна.
А що, не видно?
Не знаю, що й сказати.
Миготить, серйозно? Треба ж таке ляпнути.
Я ж казала Віктору кілька днів тому.
Думала, ви вже це обговорили.
Він обіцяв подзвонити тобі, і ти заміниш.
- Що? - Що?
Можеш повторити, що ти щойно сказала?
Кажу ж. Він обіцяв тобі подзвонити.
А другу частину речення?
І що ти її заміниш.
І чому я?
Не знаю, Хуліане. Бо хтось має її замінити, так?
Звісно, хтось має, але чому я? Чому не він?
Чи прибиральниця.
Прибиральниця старша за тата, Хуліане.
Ще голова закрутиться на драбині. А Віктор...
А Віктор?
Сам знаєш, він дуже зайнятий, і...
Так, це правда.
Бідненький.
- Добрий день. - Добрий.
І як він тобі сказав?
Ти про що?
Тон, яким він говорив про те, що «миготить».
Що він сказав?
«Хуліан замінить ту лампочку.
Усе одно нічим не зайнятий».
Це просто лампочка, Хуліане.
Звісно, він не опуститься до заміни лампочки татові.
Не панське це діло.
Бо я досі винен йому гроші...
- Ти досі йому винен? - До побачення.
Так. І що?
Хуліане, мова просто про заміну татової лампочки.
Віктор думав, у тебе більше часу. І все.
Аякже, і чому ж це він так думав?
Бо для нього я сімейна обслуга,
подай-прийми, хлопчик на побігеньках.
Я її міняти не буду.
Що ти робиш?
Шукаю ключі.
Ну...
То що нам робити?
Не знаю.
Внеси в порядок денний.
Спершу обговоримо татів член, а потім те, хто замінить лампочку.
Крім цього, все добре?
Прекрасно. Якщо не вдаватися в деталі, все чудово.
- А в тебе? - Мені треба склянка води.
Маю випити таблетку.
Вічні твої мігрені.
Ну, так.
Ой, які гарні квіти!
Так, дуже гарні.
Шкода, бо доведеться їх викинути,
якщо ніхто не забере.
Але разом з вазою.
Дякую.
Що мені робити?
Розклади анчоуси на тости.
Добре.
Ми ж іще не обговорили.
- Що? - Чи сподобалася тобі книга.
Яка книга?
Роман.
Який роман?
Ну, той... який написав Віктор.
Мій брат написав роман?
Треба купити тату нову пралку, бо...
- Наталю. - Так?
Не змінюй тему.
- Ти помітив? - Щось таке.
Я не знала, що ти не знаєш.
Та нічого.
Так, я знаю, що нічого. Що тут такого?
Певно, Віктор тобі сказав, але ти забув, бо ти дуже...
Дуже який?
Ну, сам знаєш, забудькуватий.
Він дасть тобі той роман. Заспокойся.
Я спокійний.
А що, не видно?
Я напрочуд спокійний. Трясця.
Ну і ну...
То мій брат написав роман.
Ого! Вражає, скажи?
Нічого такого. Маю на увазі...
Чудова новина.
І відколи це мій брат пише романи?
Може, поговоримо про тата, бо ми тут для цього?
Обговорюємо новини, поки чекаємо на митця.
- А коли він його написав? - Не знаю.
Знаєш. Скажи.
Та не знаю я. Здається, давно. Може, з рік тому?
- Ого! Уже рік минув? - Десь так.
І часто ви про це говорите?
Ні, час від часу.
Коли мене немає.
Так, Хуліане, переважно коли тебе немає.
Він сказав мені, бо просив моєї поради.
Ого! Він просив твоєї поради?
Це просто недільне хобі.
Недільне хобі? Ти про що?
Він писав цей роман щонеділі.
Щонеділі?
Так, Хуліане.
Так написано на першій сторінці.
Він писав роман 53 неділі.
Я йду!
53 неділі?
Отакої!
- Тепер я все розумію. - Що розумієш?
Чому він не відповідає на дзвінки.
Напевно, написати роман важко, Хуліане.
- Не захищай його. - Я його не захищаю.
Саме збиралася. Ти завжди якось виправдовуєш його дії.
Просто кажу, що написати роман нелегко, Хуліане.
Саме так.
Насправді цей коментар означає,
що написати роман, певно, так важко,
що Віктору нема коли відповісти на дзвінок,
особливо якщо йому дзвонить його тупий менший брат,
тобто я.
Облиш, Хуліане. Ти ж знаєш Віктора.
Він відповідає лише тоді, коли зручно, коли хоче, коли є настрій.
І нащо?
Що нащо?
Нащо він написав роман? Що він задумав?
Звідки я знаю? Може, відчуває потребу говорити про щось...
- Говорити про щось! Ого! - Ти знаєш, про що я.
Я знаю, про що ти, Наталю. Добре знаю.
Сподіваюся.
Бідолаха він.
Я вчора говорила з сусідкою про тата,
про те, що він показує їй геніталії.
Знаєш, що вона мені сказала?
І як тобі його книжечка?
- Не треба з нього сміятися. - Я не сміюся.
Смієшся, ти сказав «книжечка».
- Саркастично. - Хіба?
Це правда. Визнаю. Просто не можу стриматися.
Це тому, що я заздрю.
У глибині душі я захоплююся братом.
Захоплюєшся?
Ще й як.
- Можна в туалет, Керол? - Звісно. Прошу.
Дякую.
Віктор ще не приїхав?
Має от-от бути.
- Про що ви говорили? - Потім розкажу.
А про що вона?
Це еротика?
Вона... трохи довга.
- Ой-йой... Ти йому вже сказала? - Ні.
Але він щодня дзвонить мені спитати, чи я читала.
Дратує неймовірно, бо все випитує, як мені.
Чорт. Це відстій.
Щоб я була чесною й об'єктивною.
Ніколи не треба казати правду.
Маєш на увазі, загалом?
Загалом і завжди.
Казати правду не годиться.
Мій брат написав роман.
Роман? Це ж чудово, так?
Ти, мабуть, дуже пишаєшся.
- Що я зробила? - Ні, нічого. У тім і річ.
Він тебе слухає. Цінує.
Для нього твоя думка — певне визнання.
Хуліане, моя думка варта стільки ж, скільки й чужа. Не починаймо.
Для Віктора моя думка така ж важлива, як думка його кактуса.
Досить, Хуліане. Нічого такого!
Він дасть тобі роман. Якщо ні, ще краще.
Тоді не доведеться його читати або казати йому свою думку!
Тепер вона вміє злитися.
Це ж добре.
Так.
Крім того, Віктор цінує в тобі інші риси.
- Що? - Він цінує в тобі інші риси.
Чула, Керол?
- Мій брат мене любить. - Хіба не чудово?
Коли він тобі його дав?
Не знаю. Кілька місяців тому.
А, ясно. Кілька місяців тому, серйозно?
Так, у день, коли ми були в тата на дні народження.
А тебе не було. Може, тому він не дав його тобі.
Ні. Я теж був там того дня.
- Ні, Хуліане. - Так. Я спізнився, але був там.
- Хіба? - Так.
І той Достоєвський не дав мені ніякого роману.
Не все так складно, як ти думаєш, Хуліане.
Може, в нього не було при собі ще примірника,
і тому він не дав його тобі.
Лімітоване видання для обраних?
Швидше за все.
І?
І досить.
Якщо Віктора за п'ять хвилин не буде, я йду.
Гарно видана?
Напевно.
Ну ж бо, це важливо.
Я не знаю. Видана, Хуліане.
Тверда палітурка? Міцна?
Ні, не дуже.
Економив.
Усі багатії скупі.
- Як звуть кицьку? - Фанні.
- Фанні... - Ти її погодував?
Так, кохана. То тобі сподобалося?
Що з лицем?
А що з ним?
Ти так скривилася, коли я спитав.
Можна тут курити?
Ні. У кицьки астма.
Це нічого, якщо тобі не сподобався роман, Наті.
Мені він дуже сподобався.
Серйозно? Дуже?
Майже.
Дуже чи майже? Бо це не те саме.
Він непоганий. Міг би бути кращим, але...
- Ой... - Що «ой»?
Ти додала «але» в кінці речення.
Бо дещо трохи не вдалося.
Наприклад?
Там забагато персонажів. І є зайві рівні оповіді.
Отут обережно! Обережно з цими рівнями оповіді!
Рівні оповіді...
І кінцівка якась нелогічна.
Поспішна.
Слухай, книжка хороша. Не дуже цікава, але...
- Тобто це... - Це його перший роман, Хуліане.
Так, це його перший роман, Наті, але це...
- Це... - Це що?
- Це... - Що, Наті?
Це шмат лайна!
Я відповім!
Я дуже тобою пишаюся.
Я не в захваті, що братів роман мені не сподобався.
А от ти, бачу, в захваті.
Ницо з мого боку. Мушу визнати.
Але вже як є. І пихатість не можна винагороджувати.
То саме пихатість спонукала його написати роман.
Звісно.
Прошу, не кажи йому, що я так сказала.
- Будь ласка. Бо незручно. - Звісно, ні.
- Я не жорстокий. - Працював стільки неділь. Бідний.
- Так, бідолашний. І бідна ти. - Я? Чому?
Бо тепер ти маєш сказати йому, що думаєш.
Ця його книжечка — клятий шматок лайна. Так, Наталю?
- Хто це був? - Віктор.
А. І що хотів? Щоб ми припаркували його BMW?
Ні, сказав, що вони не приїдуть.
Вони зараз у Марбельї, бо хочуть завтра йти на яхті, і...
Ну, можете зустрітися наступного тижня.
Або в якийсь інший день.
Ти мені не віриш, Наталю,
але я справді захоплююся братом.
Знаєш чому?
Бо я хотів би бути таким, як він.
І хто тепер замінить татову лампочку?
- Не треба. Я сама. - Дозволь мені.
Дякую.
Після другої невдалої спроби минулої суботи
вони вирішили зустрітися на тижні.
Наталя благала Хуліана прикусити язика й не конфліктувати з Віктором
після «прикрого вияву неповаги позавчора».
Я цитую Хуліана слово в слово.
- Давно чекаєш? - Ні. Недавно.
Який невдалий час для дощу. Господи.
Щось не так?
Ні. А що?
Нічого. Ти сьогодні такий пунктуальний.
Ти точно не хочеш роззутися?
- Вони геть мокрі. - Так, може, я роззуюся.
- Так. Буде зручніше. - Еге ж.
Перепрошую.
І я ще й думав узяти парасольку, а потім...
Ого! Ви подивіться на ці чудові квіти!
- Скажи? - Так.
Вони вже трохи зів'яли, але в цій вазі дуже гарні.
Ти так не думаєш?
- Я про вазу. - Так.
Я приніс вина.
Облиш, не треба було.
Чого ж. Інакше потім мене критикуватимете.
Це витримане «Ґран Резерва», бордо.
Ви точно ще такого не куштували.
Не сумніваюся.
Крім того, ми тут завжди п'ємо дешеве вино.
Скажи?
- Як там дівчата? - Чудово.
Сподіваюся, вони скоро знайдуть собі хлопців і виїдуть, бо...
А дружина?
Мариса чудова, як завжди. Красуня.
Вона хотіла прийти,
але оскільки Наталя наполягла, що це суто наша зустріч...
Наталя має рацію. Інакше це тривало б вічно.
Ти точно не хочеш зняти шкарпетки?
Або дай йому свої капці.
Мої капці?
Ні. Ще чого.
Не треба, Керол.
До того ж зустріч не триватиме довго, так?
Так тримати, Вікторе. Оце діло.
Хуліане, якщо ти згоден зі мною,
що необов'язково віддавати тата в будинок старості...
Дякую. Тоді ми вдвох проти Наталі.
Можемо найняти йому домашню помічницю і все, справу закрито.
Ти ж згоден зі мною?
Мій адвокат сказав не робити заяв,
доки не зберемося утрьох.
- Чуєш, Керол... - Так?
Мені шкода, що я не був у суботу, але ми мусили поїхати в Марбелью.
Нічого страшного. Наталя вже нам сказала.
Вікторе, бути багатим, мабуть, дуже виснажливо, так?
Ти навіть не уявляєш, Хуліане. Це дуже стомлює.
Дуже стомлює.
А ще я обіцяв покатати тестя на яхті
разом з його друзями, які приїхали аж із Сантандеру.
Важливі люди. З великими грошима, Хуліане.
Важливі люди з купою грошей. Ми знаємо, як воно.
Заспокойся. Нічого не сталося, правда?
Ну, приготували ми кілька закусок.
Так, і анчоуси люблять, коли їх перекладають з банки й назад.
Анчоуси, клас. Це з Біскайської затоки?
Ні, з супермаркету.
Я принесу тобі капці. Не ходи босий.
Ну, а як твої справи? Як усе?
Усе супер.
А в тебе?
Є новини? Я чогось не знаю?
Та ні. А що?
Просто так. Хотів про все побалакати.
Ми списувалися через WhatsApp минулого тижня.
Відтоді нічого важливого статися не встигло.
Якщо відтоді не сталося нічого важливого, я можу бути спокійним.
- Останнім часом багато роботи, це точно. - Ого.
Річ у тому, що я став... надто незамінним.
Обережно, бо ще зроблять тебе директором, тут розвагам і кінець.
Ти маєш рацію.
Ясна річ.
Ми такі різні, правда?
Ми з тобою.
- Гадаєш? - Так.
Я хочу дедалі більшого, а ти погоджуєшся на менше.
Я так на тебе дивлюся, бо не знаю, що й сказати.
Надіюся, мій коментар тебе не образив, Хуліане.
Я ще не знаю.
Ох це твоє почуття гумору.
У цьому я тобі заздрю.
Ти нічого не сприймаєш всерйоз, хай там що.
Це зветься інстинктом виживання, Вікторе.
Перепрошую.
Капці.
А.
Я збігаю в аптеку. Скоро повернуся, добре?
І не бийтеся без мене.
Ні, будь ласка.
Останні кілька днів я думав:
«Зустрівшись із Хуліаном, треба не забути сказати йому».
- Але тепер, хоч убий... - Он як?
І про що ж?
Що це могло бути?
Не знаю. Потім згадаю.
Я останнім часом дзвоню тобі, але щось ніяк не додзвонююся.
Коли?
- Щонеділі. - Щонеділі?
По обіді.
По обіді? Дивно.
Правда? Чому?
Бо я завжди вдома.
Ти завжди в неділю вдома?
Я завжди вдома.
Якщо ми їдемо на вихідні, завжди повертаємося після обіду.
- Це вже звичка. - Правда?
Я не відповідаю, якщо не знаю, хто дзвонить, Хуліане.
- А, ти не... - Ні.
Бо не хочу
відволікатися.
Звісно, тобі ж треба
зосереджуватися на тому, що робиш.
Саме так.
Приємно мати такі моменти:
бути на самоті,
думати, розмірковувати
й планувати, як сформулювати
все, що ти хочеш висловити,
але не знаєш як.
Хуліане, це ідеальний опис.
Так, я знаю.
Я розвішу одяг. Здається, дощ перестав.
Хвилинку. Почувайся, як удома.
Якщо подзвонить Наталя, відчини двері.
Піти з тобою?
Якщо хочеш...
Тоді я йду з тобою.
А чого ти хотів?
Спитати твоєї поради.
Але оскільки ти не відповів, я подзвонив Наталі.
Шкода.
Вона не розгубилася і стала торочити про тата.
У неї якась психічна хвороба, Хуліане.
- Оце трагічне ставлення до життя. - Краще й не скажеш.
Як оця наша термінова зустріч.
Тато відволікся, сів не в той автобус, і ми забирали його у Торрелодонесі.
То й що?
А позавчора вона дзвонила мені тричі. Тричі!
Чого вона хотіла?
Сказати про татову лампочку. Бо та миготить.
Так, миготить.
Я сказав їй заспокоїтися, що ти її заміниш.
Вона про це згадувала, так.
Заміни швидко, доки не психане, бо вона мене з розуму зводить, Хуліане.
Знаєш, у чому проблема, Вікторе? Я останнім часом дуже зайнятий і...
Серйозно? У тебе новий проєкт?
Я працюю над цим. У мене був кастинг.
Для серіалу?
Ні, для реклами.
А, реклама. Чудово. Що рекламуєш?
Ґаспачо.
Їм потрібна була людина з досвідом, грати помідора.
- Помідора? - Так.
Хуліане...
Ця твоя професія... Я хвилююся за тебе.
- Та ти що? - Так.
Хіба не дивно, що Наталі так довго нема?
Власне, так.
Ого!
Як тут гарно, Хуліане.
- Гадаєш? - Так.
Не те, що в мене вдома. Мій дім...
Так.
- І маєш гарний вигляд. - Я в порядку.
Особливо якщо не вдаватися в деталі.
То зараз у тебе є час.
Час?
Так, піти до тата й замінити ту лампочку, що...
Миготить, так.
- Знаєш, у чому проблема, Вікторе? - Скажи.
Мені треба грати помідора й виводити кицьку на прогулянку,
вільного часу обмаль.
А ти не міг би приїхати, скажімо, у неділю?
У неділю? Неможливо.
Ні.
- Знаєш що? - Що?
Хай Наталя замінить лампочку.
- Наталя? - А чом би й ні?
Правду кажеш.
Чого це ми маємо міняти? Бо ми чоловіки?
- А жінки не сучасні? - І не феміністки?
Вони можуть міняти кляті лампочки.
- От і вирішили. - Бо там миготить, бачте.
- Наталя розумна. - Скажи?
У неї кілька освіт, Вікторе. Ти знаєш, що це означає.
І вона тебе дурить із тим своїм невинним личком.
Їй це сходить з рук.
І вона ніколи тобі не скаже, що думає насправді. Ніколи.
Навіть якщо просиш бути об'єктивною?
Тоді це можливо. Так.
Буде важко. Їй буде нелегко, але так.
Заспокойся.
Я спокійний. А що, не видно?
Це я образно.
Я помию руки. Де тут туалет?
Там, де й завжди. У кінці коридору праворуч.
А, Хуліане!
Я згадав, що хотів сказати.
Нічого важливого. Дурниця.
Я написав роман.
Роман?
Ти?
- Я. Твій старший брат, так. - Я знаю, що ти мій старший брат.
Схоже, ти не знаєш, що сказати.
Ну... Я вражений. Ніколи б не подумав.
Знаєш, Хуліане, я люблю складні завдання.
Ми знаємо. Усе твоє життя — пригода.
Хуліане...
Ні...
Я був би дуже щасливим...
Серйозно?
...якби ти теж...
Це мені? Здуріти. Яка честь.
...якби ти теж її прочитав.
Знаєш, таким мене можна розчулити.
Дай сюди. Я дам тобі автограф.
А це обов'язково?
Так буде правильно, і мені не важко.
У такому разі...
- Якщо ти не можеш придумати, що написати... - Ні.
- Можеш написати іншим разом. - Ні, зараз придумаю.
«Моєму малому братику,
який може таким не здаватися...
та в глибині душі він такий».
Навіть не знаю, що сказати.
Я втратив дар мови.
Просто нема слів.
- Хуліане. - Так?
- Я хочу дещо в тебе спитати. - Нічого не кажи.
- Не треба. - Та треба.
Ні. Немає потреби.
Ти хочеш, щоб я поділився з тобою своїми враженнями після прочитання.
Щоб я був об'єктивним і, головне, чесним, так?
Очманіти, Хуліане!
Саме так.
Я передчував.
Я вгадав і...
Знаєш, навіть за бажання
я тобі брехати не можу.
У мене були сумніви, чи давати її тобі. Я вагався.
О ні. Чому?
Бо я думав, ти муситимеш її читати,
навіть якщо не сподобається.
Зовсім ні. Я буду радий її прочитати.
Але ти ж не читач, тобі буде важче.
Тобто важче, ніж іншим людям?
Набагато важче, бо в тебе нема цієї звички, Хуліане.
Авжеж, бо ти думаєш, мені буде важче її зрозуміти,
ніж, наприклад, нашій сестрі.
Значно важче.
Та невже?
Аякже. У Наталі дві вищі освіти.
Вона говорить і читає чотирма мовами і звикла до абстрактного мислення.
А ти...
Я помідор.
Це різні професії, Хуліане.
Я не заперечую.
Цей роман... складний.
Так. Певно, тут багато рівнів оповіді.
- Звідки ти знаєш? - Можу собі уявити.
Там стільки рівнів оповіді, що...
Нічого не ясно.
Що?
Не хвилюйся. Я люблю складні теми.
Це не перша моя книга. Я прочитав кілька книжечок.
«Книжечок»?
Романів.
Перепрошую.
Керол?
Так.
Так?
Так.
Що ти робиш?
Нічого.
Це гра, у яку ми часто граємо в цьому будинку.
Дістаємо анчоуси подихати, потім кладемо їх назад у банку.
Що сказала Керол?
Що їй подзвонила Наталя,
і їй дуже шкода, але вона в ліжку з сильною мігренню,
тому не може прийти.
Серйозно?
Нічого собі. Яка невдача.
Зараз таке в моді.
Влаштовуєш вечірку, але ніхто не приходить. Ти хіба не знав?
То що ж мені робити? Залишитися на вечерю... чи як?
- Немає потреби, правда ж? - Твоя правда.
Відкладемо до зустрічі всіх трьох.
Я згоден. Ми ж не хочемо посваритися і все зіпсувати.
Можеш подзвонити Наталі?
Так. Я їй подзвоню, так.
І чому я маю дзвонити Наталі?
Скажи їй замінити лампочку.
А! Так, точно.
- Хай сама її міняє. - У революції є ціна.
У революції є ціна!
- Поговоримо потім. - Так.
- Поцілуй Керол від мене. - Обов'язково.
Хуліане,
та ваза...
Та ваза дуже потворна.
Краще ставте ту, що подарував я.
Зараз 18:45, і знову п'ятниця.
Я щойно відпрацювала свою зміну в лікарні, і от-от має прийти Хуліан.
Він сьогодні був на зйомках реклами і дуже рано встав, бідолаха.
Віктор і Наталя вже тут.
Хуліан буде радий, бо вони нарешті прийшли разом.
Але, схоже, Віктор забув у машині телефон.
Хуліан учора викинув ті квіти, бо вони зів'яли,
і поставив вазу назад у шафу.
Але, наскільки я бачу,
сьогодні Наталя принесла інший букет.
Я побачила їх, коли йшла повз квітникарню, от і подумала...
Вони дуже гарні, чесно. Але не треба було.
Звісно, треба. Особливо після моєї відсутності позавчора.
А оскільки ви так любите квіти...
О! Ми їх любимо. Особливо Хуліан.
Він не відповідає. Не відповідає з учорашнього вечора.
- Хто? - Мій батько.
Не носить слуховий апарат, нічого не чує й не бере слухавку.
Можемо якось пообідати з вашим батьком і вами трьома.
Я так люблю, коли ви приходите.
Вона аж надто це любить, що до добра не доведе.
- Хуліане. - Ми думали, тебе нема.
Ми закінчили раніше.
Наталю, як твоя мігрень?
Краще.
Мені так незручно, що я не прийшла.
Нам було ще гірше.
Залишалося тільки критикувати тебе.
- Глянь, це Наталя принесла. - Я знаю, що вони вам подобаються.
Ми в захваті.
А Віктор?
Повернувся до машини. Бо забув телефон.
Ці митці завжди такі забудькуваті.
Ти не повіриш. Ми зустрілися біля вхідних дверей.
- Який збіг! - І не кажи.
За цим стоїть багато роботи, Наталю.
То як пройшла зйомка?
Ой, у тебе була зйомка?
У серіалі?
- Піду в душ. - У рекламі.
А! І що рекламували?
- Чому ти їй не скажеш? - У цьому нема потреби.
- Ґаспачо. - Ага.
Він грав помідора.
Ну, це буває теж цікаво, правда?
Нелегко грати помідора.
Ну і ну.
Віктор сказав, що нарешті нещодавно дав тобі роман.
Ти, мабуть, щасливий, правда?
Сам не знаю.
Тобі ж так кортіло його прочитати.
Він прочитав його двічі.
Та ти що?
Швидко ти, скажи?
Він увесь день сидів на дивані. Здавалося, навіть не дихав.
Мова про книжечку Віктора?
Я б не назвав її книжечкою.
Тобі що, сподобалося?
Він був у захваті.
- Це ж такий жарт? - Ти не уявляєш, як мене це бісить.
- Мені дуже важко, Наті. - Це неможливо.
- Як той роман міг тобі сподобатися? - Я не знаю.
Тому й непокоюся.
Має бути причина, Хуліане.
Сподіваюся.
Може, ти його не зрозумів.
Я спочатку так і подумав.
Потім прочитав ще раз. Сподобалося набагато більше, ніж уперше.
Такі гарні метафори.
- Він був у захваті. - Які метафори?
- Не хотів, щоб він закінчувався. - Так.
Я відчиню.
Він і тебе просив бути чесним?
Чесним і об'єктивним.
- Вибач. - Що смішного?
Нічого. Просто хочу почути, як ти йому скажеш, що тобі сподобалась його книжечка.
Я йому не скажу.
Якщо я мушу казати йому правду, то й ти теж.
До того ж він, мабуть, думав, що я читатиму її до літа,
бо мені ж треба значно більше часу, ніж усім іншим людям.
А тепер вибач, я буду нюхати шампунь.
Може, це мене втішить.
- Вікторе. - Керол!
- Як ти? Ласкаво просимо. - Я знову тут.
Заходь.
Таке відчуття, що за останні дні
я тут частіше, ніж за всі роки, що вони тут живуть.
Вони давно тут живуть?
Так, Вікторе. Відколи зійшлися.
- Он як? - Так.
Серйозно?
Керол, Хуліан ще не приїхав?
Так, він приймає душ.
У нього сьогодні була зйомка. У рекламі.
А, так, та реклама. Він сказав мені, що грає...
- Кого там? - Помідора.
Керол, йому час це кинути. Ти так не вважаєш?
Якщо не досяг своєї мрії, час рухатися далі.
Я можу влаштувати його до себе в фірму.
Водієм. У нас їх завжди бракує.
Скажи йому.
Авжеж. Скажу. Але краще не сьогодні.
Так, краще не сьогодні.
Ну і ну. Нарешті ми всі тут.
Ти, мабуть, рада, сестричко?
На що ти натякаєш?
Ні на що. Я ні на що не натякаю.
Ні, ти сказав «рада».
Я ж не ідіотка, Вікторе.
Ти злишся? Ти ж ніколи не злишся, Наталю.
Відтепер злюся. Звикай.
- Треба було попередити. - Сваріться, коли зберетеся разом.
Ні, ми не сваримося, Керол. Поки що.
Просто обговорюємо новини, так?
Ти сказав «рада». Розтягуючи «а».
- Я не хотів. - Але так прозвучало.
І мене непокоїть твій тон, те, на що ти натякаєш.
Керол, тобі здалося, що я на щось натякав?
Хуліан просив мене тримати свою думку при собі.
Родичів же не запрошували...
Ти наче робиш мені послугу, прийшовши сюди.
Наче добробут тата тебе теж не хвилює.
Я не хотів. Заспокойся.
Та я спокійна.
А що, не видно? Бо я дуже спокійна.
Але я втомилася, Вікторе, від вашого до мене ставлення.
Ви завжди говорите до мене зверхньо.
Особливо враховуючи, що я єдина, хто взагалі про щось турбується.
Може, не турбуйся так, Наталю.
А це ще як розуміти?
Коли сприймаєш щось надто серйозно, стає вже не смішно.
Нічого собі. Яка цікава теорія. Звідки ти її взяв?
З рекомендованого мною посібника для письменників?
Перепрошую.
Зачекаєте на Хуліана, перш ніж сваритися?
- Так. - Твоя правда.
- Маєш рацію, Керол. Вибач. - О!
Керол, я дещо приніс.
Анчоуси, але якісні.
Чудово. Щиро дякую. Не треба було.
Можна мені води? Я маю прийняти пігулку від мігрені.
- Звісно. Я тобі принесу. - Дякую.
Мама казала, мігрень — це шухляди, які не закриваються.
«Шухляди, які не закриваються»?
Що це означає?
Це метафора, Вікторе.
Ти ж тепер письменник, маєш це знати.
До речі, якщо ти вже згадала...
Згадала про що?
Ти дочитала мій роман?
Керол!
Так?
- Тобі потрібна допомога? - Ні, все гаразд.
Точно?
- Наталю? - Так?
- Що сталося? - Коли?
Щойно.
Ти намагаєшся змінити тему?
Ти помітив?
Щось таке. Авжеж.
Якщо тобі не сподобалося, нічого. Скажи мені.
Я знаю, що нічого. Ясна річ.
Просто скажи мені правду, будь чесна й...
Я знаю.
Але ти не думаєш, що буде краще поговорити про це іншим разом?
- Так. - Твоя вода.
Дякую.
Тобто...
Нам сьогодні треба обговорити стільки важливого й делікатного...
- Так, Керол? - Звісно.
Облиш. Один коментар.
Твоє перше враження після прочитання.
Перші враження завжди неоднозначні.
«Неоднозначні».
Так...
І вони не завжди відображають те, що ти думаєш.
Але скажи лише чотири слова. Ось так. Як заголовок.
Заголовок чого?
Я про її враження від мого роману.
Вона вже прочитала.
- Та невже? - Так.
Ти вже прочитала роман, Наті?
А мені й не сказала.
- І як він тобі? - Я...
Чудово. Усі троє тут.
- Ми дуже раді, що ви сьогодні тут. - Це неправда. Не слухайте її.
Коли захочете, сідайте за стіл.
Я дивитимуся серіал у себе в кімнаті, дам вам поговорити спокійно.
- Дякую. - Дякую, Керол.
Дякую.
Наталю.
Ми слухаємо.
Довго ти її читала? Понад тиждень?
- А що? Це важливо? - Дуже важливо.
Що швидше й безперервніше, то краще.
- Ти не знала? - Ні.
Я не знаю. Гадаю, тижнів зо два.
Ой...
Що «ой»?
- Я читала, коли мала час, уночі... - І?
Правда в тому, що книжка мене дуже здивувала.
Вона її дуже здивувала.
- Так, я й не очікувала. - Вона не очікувала.
- Але це добре чи погано? - Як подивитися.
На що подивитися?
Багато на що.
По правді, я й не уявляла, що ти можеш щось таке написати.
Це непростий роман.
Не впевнений, чи я тебе розумію, Наталю.
- Відгуки — вони такі, Вікторе. - Я просто хочу знати, чи їй сподобалося.
Хоче знати, чи тобі сподобалося.
Правда в тому, Вікторе, що я не...
Знай: мені нелегко тобі це казати.
Так буває, коли кажеш правду.
Правда в тому, що я...
Я була в захваті!
Що вона сказала?
Що вона була в захваті.
Ти була в захваті, Наталю?
Так, мені дуже сподобалося.
Точно?
Для першого роману він дуже сильний.
«Для першого роману він дуже сильний». Це можна інтерпретувати по-різному.
Мені полегшало.
Чесно кажучи, я боявся почути твою думку, сестричко.
Тобі сподобалося чи ти була в захваті? Кажи конкретніше.
Може, сядемо й почнемо зустріч?
І вона не здалася тобі нудною?
Зовсім ні.
Навпаки. Я тебе вітаю.
- Ти його вітаєш? - Вона мене вітає.
Дякую, Наталю.
- Її думка дуже важлива для мене. - Звісно. Її — так.
Авжеж, бо вона цільова аудиторія.
- Даруйте. - Само собою.
Мариса.
Кохана. Так?
Отакої...
То, кажеш, ти була в захваті від книжечки?
Ні, не хвилюйся...
Ми тут, щоб поговорити про тата й домовитися.
А, ясно. Це все — частина стратегії.
Авжеж.
Що я виграю, сказавши, що його роман — лайно?
Ображу й розізлю його ще до початку нашої розмови?
- Тобі не сподобався його роман? - Зовсім ні.
Ні, крім того...
Тепер твоя черга казати, що тобі теж сподобалося.
Він так зрадіє, що наступного тижня поселить тата в себе.
Де є винний льох і басейн. Хай там показує пеніс покоївкам.
Він подарував мені свою книжечку, бо кортіло дати мені автограф.
- Чхати йому на мою думку. - Віктор цінує тебе більше, ніж ти думаєш.
Наталю,
може, я й помідор, але не ідіот.
- Що шукаєш, люба? - Свій планшет. Не знаю, де я його кинула.
Ваш кіт їсть вазон у вітальні.
Я піду.
Вибачте за перерву.
То про що ми говорили?
- Про твій роман. - А, так.
Хуліан сказав мені, що він теж його прочитав.
- Уже? Так швидко? - Ну як? Сподобалося?
Головне, кажи те, що думаєш.
Він не вміє брехати, навіть якби й хотів.
Не вмію.
Але обговорімо це іншим разом, добре?
Хуліане, мені теж цікава твоя думка.
- Бачиш? Я ж казала. - Серйозно?
Цікава настільки ж, як думка Наталі?
Ні, це різні речі. Їх не можна порівнювати.
А чим вони відрізняються?
Слухай, Хуліане, зараз важливо не це.
Віктор хоче знати, чи тобі сподобалося,
чи відчув ти зв'язок з персонажами, як тобі ті метафори.
Які метафори?
- У назві. Тобі подобається? - Тобі подобається?
«53 неділі».
Мене це здивувало.
І це добре чи погано?
Як подивитися.
Знаєш що, Хуліане?
Що?
Краще поки нічого мені не кажи.
Перечитай, а тоді вже скажеш свою думку.
Ти це кажеш, бо думаєш, що я не зрозумів?
Прочитати вдруге — завжди гарна ідея.
Особливо для тих із нас, які знімаються в ґаспачо?
Природно, що ти не поспішаєш.
Ти до такого не звик, і то нелегка книжка.
Не квапся. Прочитай ще раз.
Ще один?
Що ще один?
Він читав її вже двічі.
Ти читав її двічі, Хуліане?
Поспіль.
Поспіль?
Ого! Хуліане, я втратив дар мови.
Я такого не очікував. Зараз розплачуся.
Якщо він уже двічі її прочитав,
хай скаже, що думає.
Авжеж. У такому разі кажи, звісно.
Ну?
Як заголовок.
Як заголовок?
До твого відома, мені теж дуже важко тобі це казати.
На мою думку, вона
довга, трохи нудна, там забагато персонажів і сюжетних ліній,
поспішна розв'язка, яка не має сенсу.
Я кажу тобі це, бо пообіцяв бути чесним і об'єктивним.
Інакше я б тобі збрехав, як роблять усі.
Але оскільки ти так наполягав...
Дуже добре.
Це було схоже на заголовок.
Вікторе?
З тобою все добре?
Так, просто це перший поганий відгук, який я отримав, тому я трохи...
Просити людей казати тобі правду, Вікторе, — це невдячна справа.
Ти мав би знати.
Не думав, що ти підійдеш так серйозно.
Сподіваюся, моя чесність тебе не засмутила.
- Що-що? - Не сердьмося через хобі.
Ні, це не хобі, Хуліане.
Саме це я й сказав Наталі.
Не вживати слова «хобі».
Мабуть, доведеться звикати до всілякої критики,
навіть необ'єктивної.
У якому сенсі необ'єктивної?
Він не має нічого на увазі.
Будь ласка, може, сядемо за стіл і нарешті почнемо зустріч?
Ти мій менший брат. І не можеш бути об'єктивним. Це природно.
Який зв'язок між тим, що мені сподобалась твоя книжечка,
і тим, що ми брати?
«Книжечка»?
Це я образно.
Це принизливий термін.
Ти використав його позавчора, але я вдав, що не чув.
По-перше, нам треба домовитися, що робити з лампочкою.
Віктор може її замінити.
Він закінчив писати, у нього буде багато вільного часу.
Ви мене слухаєте?
Це нормально, що ти не можеш бути об'єктивним. Досі мені заздриш.
Відколи це я тобі заздрю?
Ти все життя заздриш.
Це поширена патологія у молодших братів і сестер.
Але чому саме я заздрю?
Мені.
Що в мене все добре, а в тебе не дуже.
У тебе все добре?
Ти шофер свого тестя й обслуга своєї дружини.
Ого!
Отепер те, що ти щойно сказав, мене трохи засмутило.
Я, мабуть, краще піду.
- Побачимося іншим разом. - Ні...
Вікторе...
Вікторе, я тебе прошу...
Я прошу вас обох, будь ласка, постараймося.
Зібрати нас трьох разом було нелегко.
Нам треба вирішувати. Будь ласка.
Спочатку він має перепросити.
Перепросити? За що?
Серед іншого, за ті твої саркастичні слова,
цитую:
«Можливо, я заміню лампочку,
бо вже закінчив писати свою книжечку».
Так. Може, я трохи затягнув «и».
Це сімейна звичка, Вікторе. Ти це знаєш.
Досить було поганої рецензії.
Не треба було з мене глузувати.
Це гумор тих, хто вижив, Вікторе.
Колись ти його любив.
Колись, так.
О, і до речі, тобі варто знати:
ми обоє вважаємо, що це ти маєш замінити ту лампочку.
Ти й хто ще?
Ми з Наталею.
Вікторе!
Отакої.
Нічого не кажеш, сестро,
хоча ми тепер часто бачимося.
То ви з ним уже обговорили це.
Можливо, один раз.
Не один раз, Наталю. Багато разів.
Багато разів?
І чому саме я
маю замінити татові лампочку, якщо можна спитати?
Бо ми платимо, а ти ні.
Щось я не розумію.
- За що ви платите? - За все.
Я йому скажу, Наталю. Він прекрасно зрозуміє.
Ні, от побачиш.
Я спробую зрозуміти, але нічого не обіцяю.
Ми обоє вирішили, що замінити лампочку маєш ти,
бо ми покриваємо татові витрати.
Які витрати?
Не треба вдаватися в деталі.
Ні, треба, Наталю. Деталі дуже важливі.
Які витрати?
Ну, медичні витрати.
Слуховий апарат, дієта, нові зубні протези, фізіотерапевт,
прибиральниця, пральна машина... Таке, Хуліане, таке.
- Повсякденне, розумієш? - Повсякденне за останні роки.
Він сказав «роки»?
Він перебільшує.
Наталю?
Скільки років?
Та не знаю...
Чотири чи п'ять.
Чотири чи п'ять?
Річ у тім, Хуліане, що Наталя нічого не казала,
бо ми не хотіли, щоб ти почувався вбогим невдахою.
Тому так.
Тепер ясно, чому ви мені нічого не кажете.
Ми обоє знаємо, що вам завжди бракує грошей,
от ми й подумали, що...
Зачекайте. Перевірю, чи правильно я зрозумів.
Оскільки я вбогий невдаха
і не можу покривати витрати нашого любого батька,
ви обоє думали, що я зможу компенсувати це,
якщо буду сімейним майстром на всі руки.
Правильно?
- Так. - Вікторе!
- Ти так казала, Наталю. - Так, але прозвучало жахливо.
Звучить справді жахливо, Наталю.
А, ось він.
- Ви ще не сіли за стіл? - Збираємося, люба.
Хуліане...
Позавчора, коли ти сказала, що дзвонила Наталя
обговорити страшенно важливу проблему з лампочкою,
що я тобі казав?
Лампочка ніколи не може бути аж такою важливою.
І помилився.
От бачиш? Ніколи не знаєш.
Ніколи не знаєш, люба.
- Хуліане. - Так?
Ми сваримося заради сварки.
- Без сумніву. - Ні. От дивися.
Позавчора ми ж домовлялися, що лампочку має замінити Наталя.
- Я? - Так. Точно. Ти.
І чому я?
Позавчора, обговорюючи лампочку, ми зрозуміли: несправедливо,
що тебе нема у списку кандидатів, Наталю.
Ми сучасна, ліва, феміністична родина.
Ми збагнули, що, можливо, несвідомо викреслили тебе з рівняння.
- Якого рівняння? - Там же миготить.
Коли мова йде про ремонт і таке інше, жінки, схоже, себе не враховують.
«Про це подбають чоловіки». Ні.
Ну, я її міняти не буду.
Що вона сказала?
А чому ти не заміниш лампочку, Наталю?
Мій психолог розсердиться на мене, і правильно.
Твій психолог не хоче, щоб ти міняла татові лампочки?
Ми про це говорили, і він сказав мені цього не робити.
Ти говориш з психологом про миготіння?
Це входить у план терапії, і не мені його міняти.
Чому тоді твій психолог її не замінить? Лампочку.
Або ти зміни психолога.
І щоб ви знали, я доведу терапію до кінця.
Я вперше в житті
знайшла того, хто чудово мене розуміє
і допомагає мені.
Допомагає в чому?
Перестати бути жінкою, якою я себе вважала,
і відкрити в собі жінку, яка я насправді.
Я серйозно.
Будь ласка, можете сприйняти мене серйозно хоч раз у житті?
Я не лише ваша сестра, а ще й людина.
- Не злися. Тепер вона злиться. - Це я бачу.
Перше, що я маю зробити, — дати вам відсіч
і сказати, що я думаю, за будь-яку ціну.
Але ти завжди кажеш те, що думаєш. Правда ж?
На твоєму місці я б засумнівався.
Тоді я поговорю з чоловіком і вижену його, бо з ним я нещасна.
І останнє: я стану лесбійкою.
Але що ми зробили не так, Наталю?
Багато чого.
Відколи померла мама, я стала вдома покоївкою.
Я просила вас обговорити тата,
бо, на мою думку, він уже не може жити сам,
а ви поводитеся так, наче я якась істерична скандалістка.
Як по-вашому, хто складає його білизну і шкарпетки?
Хто купує йому їжу та ліки?
Хто стриже йому нігті на ногах?
Хто міняє батарейки в слуховому апараті,
в його будильнику і трьох бездротових телефонах?
І хто має вибачатися перед сусідкою, коли тато показує їй геніталії?
І після всього цього
ви ще й хочете, щоб я пішла до нього додому
і полагодила миготіння,
бо жоден з вас не знайде сраної години свого життя,
щоб побачити його, перевірити, чи він ще дихає,
і замінити йому довбану лампочку?
Я піду в туалет.
Я відповім.
- Той психолог, мабуть, дорогий. - Дуже.
Вона сказала, що стриже йому нігті на ногах?
То як же нам бути з феміністською революцією?
Поганенько вийшло.
Гадаю, лампочки залишаться на нас.
Може, підкинемо монету?
Чи можна викликати електрика.
Зрештою, ви з нею платите.
Ми платимо, бо дбаємо про тата, Хуліане.
Я можу неправильно це сприйняти.
Сприймай як хочеш.
Це у вас та сама кішка?
Ти вже колись питав.
Мабуть, я забув, оскільки ви нас ніколи не запрошуєте.
Ми ніколи вас не запрошуємо, бо в один ваш прихід
твоя дружина не хотіла сидіти на старому дивані.
Їй було незручно, а я не хочу, щоб вона страждала.
Бідна Мариса.
Мені вже краще. Почнемо зустріч?
Мариса дуже чутлива, і в неї багато на що алергія.
Алергія на бідних людей.
Тепер ти критикуватимеш мою дружину?
Бо тоді я справді розізлюся, Хуліане, і муситиму піти.
Якщо ти підеш,
захопи з собою свою вазу.
Вона стояла в шафі, але оскільки моя жінка — хороша людина,
вона витягла її, думала, ти будеш радий її побачити.
Десять хвилин. Якщо налаштуємося, то зможемо.
Поговорімо десять хвилин про татові справи,
і тоді нам не доведеться більше бачитися.
Навіть на Різдво?
Ми на Різдво їдемо на сафарі.
Або до татового похорону.
Десять хвилин.
Вікторе?
Якщо немає іншого вибору...
Добре. Не хвилюйтеся. Я йому скажу.
Бувайте.
Вибачте.
Так, кохана?
Дзвонила та сусідка.
Котра сусідка?
Сусідка вашого батька.
Дивно. Вона завжди дзвонить мені.
Сказала, що дзвонила тобі, але ти не відповіла.
Батарея в телефоні розрядилася. Чого вона хотіла?
Каже, що чула, як увесь день дзвонив телефон вашого батька.
Це точно була я. Я весь день йому дзвоню.
Він не замінив батарейку в слуховому апараті і не чує.
Ясно.
Тож вона постукала до нього, бо почула музику.
Але він не відчинив двері. Вона вирішила зайти, щоб побачити...
І де був тато?
Лежав на підлозі.
Чого це він лежав на підлозі?
Він був непритомний.
А з голови текла кров.
- От бачите? - Що?
Він не може жити сам. Я мала рацію.
Ти хочеш сказати, що це наша провина?
У якій він лікарні?
- Ні в якій. - Як це?
Якщо в нього струс мозку, йому треба в лікарню.
У цьому не було потреби.
Коли приїхала швидка і зайнялася вашим батьком,
вони зрозуміли, що багато годин тому
він помер.
Хто?
Тато помер?
Від удару головою.
Якого удару головою, Керол?
Отриманого при падінні.
Коли він упав?
Мій свекор любив музику.
Особливо класичну музику.
Він увесь час її слухав, і дім наповнювався мелодіями.
Привіт.
Минуло багато років, але тепер, почувши її,
вони обов'язково згадуватимуть дитинство.
Спогади про давно забуті миті, коли вони жили разом,
а батько будив їх у вихідні гучною музикою.
Вони згадуватимуть ті недільні ранки з нескінченними сніданками,
бійками, іграми.
Буде зворушливо.
Музика нагадуватиме їм,
що в їхніх венах тече та сама кров,
що вони нерозривно пов'язані.
І що, попри суперечки, між ними є дуже глибокий зв'язок,
інстинкт, пов'язаний з таємницею життя,
що допомагає нам почуватися менш самотніми.
З днем народження...
І сьогодні, хоча вони дуже довго цього не робили,
і, можливо, роблять востаннє у житті,
вони обіймуться.
І отак, разом,
хай навіть на кілька секунд,
вони розділять цей незабутній і неповторний момент.
- Ви як, тримаєтеся? - Так.
Керол, звідки впав тато?
Досить, Наталю. Досить.
Усі ми вже зрозуміли, Наталю.
Він упав з драбини.
Що він робив на драбині?
Хотів замінити лампочку у ванній.
Виявляється, вона миг...
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова