«МОРЕ ПОЕЗІЇ»
Мої слова в нічному вітерці —
МІЗЕЛЬ БІН ШАМЛАН
Поезія, що возвеличує мене, а я — її
Мої слова в нічному вітерці —
Поезія, що возвеличує мене, а я — її
Це не дрібниця
Це не дрібниця — рими добирати
Це ноша гір, яку я можу витримати
Мене навчили вірші цінувати
І з гордістю шляхом цим торувати
Це не дрібниця — рими добирати
Це ноша гір, яку я можу витримати
Своїм досягненням я квіти покладу
У римуванні геній я достоту
Добре, так.
Вибачте за явку.
Зараз іспити. Тому майже ніхто не прийшов.
Нічого. Усе гаразд.
-Благослови вас Бог. -Дякую. Навзаєм.
Мої слова в нічному вітерці —
Поезія, що возвеличує…
Мене навчили…
Це не дрібниця — рими добирати
Це ноша гір, яку я можу витримати
Боже Всемогутній!
Киш!
Злізай! Господи. Киш!
Боже Всемогутній, помилуй мене.
Нехай вам Бог помагає, шановний.
Межа між моїми віршами і світовими
Нездоланна для тих Хто сенси творить брехливі
Нас зусібіч оточили ідеї хворобливі
Хто на жеребці, а хто на кобилі
Добре сказано…
Я знав твого батька, Боже, упокой його душу.
Він був видатним поетом.
А, старого. Ми не спілкувалися під кінець його життя.
Чому?
Я син його четвертої дружини, і…
Я знаю, що ти поет. Слухав тебе на заході.
Дякую. Ви теж.
Глянь на телефон.
Запрошую тебе в селище племені Аль-Мрейс.
У четвер увечері.
Вони влаштовують дуелі, не схожі ні на що.
Сподіваюся, ми там з вами позмагаємося.
Візьми цей перстень.
Що… Нащо це?
Він буде твоєю поетичною музою.
Цей перстень?
Так, саме цей перстень.
Ні, дякую, шановний. Візьміть. Лишіть собі.
Сподіваюся, побачимося в Аль-Мрейс.
КРУТІЇ: СЕРІАЛ ПРАВИЛА ПУСТЕЛІ
ЗВ'ЯЗАНИЙ ЯЗИК
Як там твій захід?
Добре. Думаю, людям сподобалося.
Як? Мій брат Талал каже, ніхто не прийшов. Зал був порожній.
А він звідки знає?
Він був там.
Мо… Може, твій тупий брат…
Мізелє, заспокойся.
Бо знову почалося.
Що почалося?
Усе гаразд. Не нервуй, любий. Це я винна.
Поете Мізелє. Добрий вечір.
Чули, ви тут, щоб поквитатися з Бен Шалфою
після того, що він зробив з вашим батьком, Шамланом.
По-перше, дозвольте сказати…
Говоріть гучніше.
Ми зійдемося на дуелі. Але він взагалі нікудишній.
Нічого собі. Оце так заява, Бін Шамлане.
Любі глядачі, ми завжди показуємо вам ексклюзивні й запеклі відповіді.
Бін Шамлан каже Бен Шалфі: «Ти нікудишній».
Подивимося на їхній двобій.
Вибачте, що перериваю.
Сьогодні легендарне протистояння.
Жорстка заява Бін Шамлана
про нашого легендарного поета, Бен Шалфу.
Де він? Де Бін Шамлан? Агов, Бін Шамлане!
Поете Мізелє! Бін Шамлане!
Куди той поет подівся?
Перепрошую!
Хтось замкнув двері!
Даруйте!
Відчини двері, друже!
Хто замкнув двері?
Поете Мізелє?
Мізелє Бін Шамлане, видатний поете?
«Ти єдиний, хто вчив мене… Ти єдиний, хто…
Ти єдиний, хто… Ти…»
Та годі тобі!
Боже милий!
Тебе аж вивернуло.
-Що ти тут робиш? -А нащо мені бути там?
Я твій прихильник.
У мене просто шлунок…
Що з твоїм шлунком? Нічого!
-Ця дуель якась дивна. -Чому?
Я ще не бачив поетичних двобоїв з барабанами. Незвично.
Є як є. Звикай.
Я збирався, але…
Килими завжди червоні. А тут сині.
-Їх міняють щовечора. -Забери.
Ні. Залиш собі.
Кажу тобі, ти їх усіх на лопатки вкладеш.
-Справді? -Справді!
Єдиний шлях — вгору!
Позбудься всіх інших!
Усіх, хто стане тобі на шляху.
Так, але, чесно кажучи, мелодія складнувата. Вона…
«Ти єдиний…
Ти єдиний…»
Забудь про це.
Іди.
Виходь!
Гаразд. Боже, поможи.
А ось і наш видатний поет Бін Шамлан,
син поетичного генія.
Усе, годі.
Привіт усім!
І…
І… І…
І ти єдиний…
Хто…
Ти єдиний…
Та кажи вже.
І… І ти…
Бідолаха…
І… І…
І ти…
І…
Чому він не каже?
Скажи вже!
І-і-і… Слухай!
Той, хто не бачить моєї величі Стій, учися і мовчи
Аллах дав тобі зброю Яку ти зробив німою
Навіть язик підводить Жодного слова не родить
Той, хто не прийме вибачень Не заслуговує їх поготів
…прийшов до мене тогоріч.
Я був на одному заході. І він прийшов, весь такий зарозумілий.
-Господи… -Я потім з ним розібрався.
-І прізвисько йому дав. -Яке?
Назвав його «Темний». Я був чемний. Якщо хочете, я…
Боже, благаю.
«МОРЕ ПОЕЗІЇ»
-Привіт! -Добрий вечір, Мізелє!
Радий тебе бачити. Чому затримався?
Ну, як бачиш.
Автівка наче німецька, але… нікудишня.
Просто стала.
Сідай.
Нічого. Я полагоджу.
-Їдь, не хвилюйся. -Сідай.
Сідай уже!
Сідай!
-Ні, нема потреби. -Є потреба!
Та ні, чесно.
Та сідай ти вже! Бігом!
Гаразд.
Ласкаво прошу!
-Прошу. -Дякую.
Слухай, друже. Нічого…
Той хлопець, Алі Бен Шалфа…
Не думай про нього чи його слова.
Ми на автостраді, шановний. Нам на можна…
слухати музику. Треба ввімкнути Коран.
Тоді ввімкни Коран чи Суну!
Вмикай.
Так. Краще Коран.
Воістину, Аллах сказав правду.
Немає Бога, крім Аллаха.
Що сталося?
Хочеш побачити мої ноги?
Та ні! Я не на ногу дивився! Я глянув на педаль!
Подивись, якщо тобі стане легше.
Ні, не треба! Усе гаразд.
Я не на них дивився. Про що ти взагалі?
Не хочеш подивитися?
Бачиш? От тобі й нога!
Хочеш сфоткати?
Повірити не можу!
Мені дуже шкода. Я перепрошую. Ти мене не так зрозумів. Я…
Але не суди мене. Я наче дурію.
Ти зараз з'явився нізвідки, а минулого разу — з чорним котом.
Я тебе кілька разів на стоянці бачив.
Бачив, як ти змінив лик, а потім повернувся до цього.
Я одразу зрозумів, що ти майстерний поет.
Хочу бути з тобою відвертим.
-Справді? -Я, друже мій…
Я не хотів тобі казати.
Але, оскільки ти мене змусив,
я могутній джин.
-Ясно. -Спеціалізуюся на поезії.
А щодо лику…
ми вільні вибирати.
Ми можемо набувати будь-якого виду.
Як?
Бачиш моє обличчя?
Отак.
-Це теж я, але з великими очима! -Боже милий!
Боже милий!
А от ще один.
Що таке?
Наробив у штани?
Годі вже! Досить! Припини!
Ще одне покажу!
Це образ для міста.
Для Boulevard чи Wonderland.
Знаю, ніс завеликий.
Зараз покажу тобі найкращу міну.
Це остання — для особливих місій.
Друже, який ти слабкодухий.
Будь ласка, я тебе більше не потурбую!
Глянь.
Благаю, не вселяйся в мене! Будь ласка!
Та ні! Ти що!
Їдь зі мною, і я допоможу тобі розв'язати язик.
Ти знайдеш свій голос
і зможеш перемогти будь-якого поета, який тобі трапиться.
Помітив, що ти вже не заїкаєшся?
Ти готовий?
Гаразд, тобто…
Ми ж не будемо тут усю ніч? Куди ми зараз? Що мені робити?
Потисни мені руку.
А це безпечно?
Та припини. Усе буде добре.
Слава Богу. Нарешті доїхали.
Можна привести до ладу авто, якщо хочеш.
Й інші речі теж.
Наприклад?
Подзвони дружині. Дзвони.
Скажи, що тебе не буде цілий тиждень.
Рівно сім днів.
Привіт, як справи? Добре?
Я тут з поетами з дуелі…
Сигналу не буде.
Ще поговоримо.
Слава Богу.
А тепер пристебнися
і приготуйся.
Хутчіше.
-Нема нічого кращого, за чистоту. -Так.
Але найважче чистити те, що всередині.
-Дивись, як миє. -Так, велика чистка.
-Ми на місці. -Де?
Ні!
Ні, чекай!
Чекай!
Ні!
У мене серце вистрибує!
Куди ти нас завіз?
Де ми?
Що на тебе найшло?
Серце калатає.
-Вставай. Нічого твоєму серцю не буде. -Ні, не можу.
-Господи, ти просто наляканий параноїк. -Здається…
Я помираю. Не можу.
Вставай. Усе буде добре.
Ми тільки починаємо, а ти вже розклеївся?
-Шлунок… -Не хочеш стати майстерним поетом?
Мене зараз знудить.
Та годі, вставай!
Хай Бог дасть тобі сил!
-Боже! -Усе буде добре.
Ходімо.
Боже, поможи.
Хай Аллах мене оберігає.
«Аллах — єдиний. Аллах — це спасіння…»
Ага, помолися. Чого ти так боїшся?
Так, Аят аль-Курсі підійде.
«Немає Бога крім Аллаха…»
Немає іншої сили чи влади, крім Аллаха.
-Куди ми йдемо? -А ти як думаєш?
Ми йдемо до криниці.
Невже?
Ти зустрінеш там жінку, яка розв'яже тобі язика.
Слухай, друже, я щойно одружився.
Мене таке не цікавить.
Ти просто боїшся.
Пронизаний страхом.
Боже милостивий!
-Усе, ходімо! -Благаю!
У мене серце вистрибує від того, що ти коїш!
Обіцяю, все буде добре.
Колодязь.
Бачиш? Он він.
-Ходімо. -Га?
От і колодязь. Слава Богу.
Що тепер робити?
-Підійди до нього. -Добре.
Боже, поможи.
А тепер що?
Щойно побачиш, що місяць
точнісінько над гирлом колодязя…
Так?
…зніми перстень
і кинь його у воду.
-І все? -І все.
Тоді тобі явиться Бедуїнка.
Не дивися їй в очі.
Навіть мимохідь не гляди.
Не дивися їй в очі.
Вона сховалася під воду.
Занурилася!
Так! Бо ти глянув їй в очі.
-Клянуся, я не дивився… -Дивився!
Наприкінці.
Тепер доведеться чекати наступного місяця.
-Щоб повторити все це ще раз? -Саме так.
-Ні, будь ласка! -Коли місяць буде…
-…над криницею. -Я розумію, але, друже.
Ти не можеш зробити це якось інакше?
У мене є спосіб.
Зачекай тут.
Я скоро повернуся.
Гаразд, не затримуйся.
Боже Всемогутній.
Господи.
Чого нишпориш?
-Нічого, просто… -На що дивишся?
Милуюся місцем.
-Цим місцем… -Так?
-І цим горщиком. -Так?
Наповни його мулом з криниці.
Бери!
Пірнай.
-Я туди не полізу! -Чому?
-Нізащо! Ти її не бачив! -Полізеш.
Ти не бачив, як вона зникла! Я туди не полізу!
Ти її злякав!
-Ні! -Боже милий!
Я туди не полізу.
Повірити не можу.
І що тепер?
Я не знаю.
Боже мій. Неймовірно.
Привіт!
-Зачерпни мул горщиком. -Добре.
Наповни до країв.
Щойно він заповниться,
прив'яжи до цієї мотузки.
Я його витягну,
а потім повернуся по тебе.
-Ти мене витягнеш? -Ну звісно.
-А зможеш? -Аякже!
-Будь ласка, не кидай мене тут! -Не кину. Я про тебе подбаю.
Ти б знав, що я в цьому горщику готував.
Навіть не уявляєш.
Але Бедуїнку цим не вразиш.
Ясно. І що нам далі робити?
Скоро дізнаєшся.
-Скажи! Куди? -Стій там.
Гаразд. Там.
-Отам. -Добре.
Ти пенальті збираєшся бити?
Один,
два,
три,
чотири, п'ять, шість,
сім,
вісім.
На що ти там показуєш?
Що ти робиш?
Твій перстень.
Як ти його дістав?
Аллах повернув його.
Ясно. Далі що?
Підійди сюди.
Сядь.
Обличчям у той бік. Це все.
-У цей? -Так.
Відкрий.
Тримай.
-Сподіваюся, це не закляття якесь. -Ні, жодної магії.
Зосередься на собі, прислухайся до себе.
-Що тепер робити? -Пристебнися й приготуйся.
Мізелє! Агов, Мізелє, іди сюди.
Мізелє.
Агов, Мізелє.
Господи.
Що ти зі мною робиш?
Я більше не хочу!
Я не…
Боже, поможи.
Господи! Я помер чи що?
Агов.
Агов!
Я помер чи що?
Клятий старигань!
Ти впорався, Мізелє.
Дякую. А де я? В Барзаху?
У своїй підсвідомості.
А як ти став таким низьким?
Аллах наділив нас таким даром.
Ми можемо змінювати лик і розмір.
Ясно.
-Хто це? -Де?
«Ніколи першим по таріль я руку не тягну.
Бо поспіх завжди видає натуру їх…
…скупу».
Гей, Мізелє!
…скупу».
Молодець!
Ти глянь, поет з дитинства.
У цьому й суть! Це воно!
Яке диво.
Ця жінка супроводжуватиме тебе під час всієї подорожі.
Яке диво. Глянь на неї.
Мізелє?
Це так ти полюєш на соколів? Га?
Чому вона тут?
Що ти робиш?
Слухай, люба,
клянуся, ми не робили нічого, про що ти подумала.
-Ми просто шукаємо його поетичну музу. -Та невже?
-Так! Це наша мета! -Аякже.
-Аріхо, він же сказав! Що таке? -Перепрошую.
-Ходімо. Не знаю, як вона тут опинилася. -Іди сюди!
Що це за будинок?
Це дім мого дитинства. У районі Аль-Фаваз.
Квадратний метр землі тут сьогодні коштує 10-15 тисяч!
-А ти рієлтор чи що? -Ходімо, друже. Швидше!
Десь між кольором какао й шафрану барвника
Відтінок твого волосся Прекрасна моя
Хай ніжний вітерець лоскоче твою пишну косу
Куди б не повело її, туди і я піду
І вбрання тихо шелестить з кожним кроком твоїм
-Очей не можу відвести, бо ти відрада їм… -Гарно сказано!
Дім мого дитинства. Я добре його пам'ятаю.
Тут ти отримав свою недугу,
і тут ти зцілишся.
Яке гарне оздоблення.
-Так. -Я хто забудовник?
Я був дитиною. Звідки мені знати?
Слухай мене, юний творець
-Це мій батько. -Бо я поет, і я митець
-Це є… -Тату! Я написав вірш!
А це малий я.
Ого, а ти не змінився! У тебе точно такий самий… Ого.
Сядь, дитино. Сядь і мовчи!
І взагалі…
Я не пам'ятаю, щоб він мене сварив перед усіма.
Це причина твоєї недуги.
Ось чому ти заїкаєшся.
-Які 10 000? Нісенітниці! -Що тут відбувається?
Я заплачу хіба що 5000, і навіть не сперечайся!
Дафере, іди сюди! Поглянь!
-Він купує вірші! -Мізелє!
-Іди сюди! -Га?
-Що сталося? -Нічого.
Глянь, це твоя мама.
Щойно прийшла.
Ма… Ма… М…
-Ось чому ти заїкаєшся. -Ма…
-Ходімо звідси. Усе, ходімо. -Ма…
Ходімо.
Годі.
Хай Бог милує. Ти заїкаєшся через своїх батьків.
От лихо.
Але ти можеш зцілитися.
Хай Бог пробачить їм їхні гріхи. Вже як є. Що вдієш?
Тобі пощастило. Бачиш ту жінку?
Друже, тобі пощастило.
Оце так диво!
-Поглянь на цю красуню. -Мізелє.
Що це?
-Бачиш її? -Так.
Ти є людина чи янгол чудесний?
Земне в тобі бачу як і небесне
Ти справді людина? Я гадки не маю
Уява малює інший сценарій
Ти їй освідчуєшся чи що?
Скажи, що мені робити?
Простягни палець. Торкніться пальцями, і твоя удача зміниться.
Отак.
А який сьогодні день?
-Четвер. -Дякую.
Мирного дня твоєму дому Як не ти до мене, то я до тебе
Я сьогодні веду розмову
Про рішучість й гонор, ой леле
Зараз тебе навчу нового
Хоч ти й розумієш ледве
Хай горить усе, бо, як відомо Вогонь по полум’ю судять, леве
Слухайте!
Це дурниці якісь.
Я в думках своїх карбую рими
І в думках багатьох — я переможець
Я поет, і це моє поле бою Його під себе не прогне незнайомець
Бідолашний юнак, ти прийшов повчати Короля цієї арени
Хай горить усе, бо, як відомо Вогонь по полум’ю судять, леве
Хай горить усе, бо, як відомо Вогонь по полум’ю судять…
Гей!
Гляньте, мамин синок!
Хвилинку.
Мізель вирішив повернутися.
Він повернувся, щоб помститися нашому поету Алі Бен Шалфі.
Подивимося, що сьогодні станеться.
Схоже, на нас чекає поетична дуель, і вона не буде легкою.
Алі Бен Шалфу не так просто здолати.
Я приземлений хлопець, але замріяний
Люблю сенси, але й перемог не цураюся
Коли я думаю про цілі свої
Моя душа в небеса здіймається
Заїкання не завадило Мойсею
Втілити своє пророцтво, мету, призначення
Поезія не про змагання
Чвань тут не має значення
Вірш — це спів душі у словах
Хай линуть мої рядки до раю
Дисципліна красить душу твою
А пиха її лиш обдирає
-Моя поразка мені не болить -Що це? Він усе псує!
Мене вже дитинство навчило болю
Але я не зрадив поезію, возвеличив її
Зрікся наставника, бо маю волю
Я не купив жодного вірша
Бо це є гріх
Хоча комусь це треба
Я тисячоліття бачив уві сні
Пірнав у сенси, аж на землю з неба
Не стримуйся, товаришу дволикий
Із хворої душі я вивільняю джина і поета
І що ж Бен Шалфа відповість мені?
Він слабий духом, не вразить і естета
Увесь секрет його кмітливих слів
Чотири джини, що підказують безчесно
Проте є протидія його хворобі злій
Засвой урок сьогодні ти смиренно
Бен Шалфо, віднині й навіки
Куштуй отруту з рим моїх майстерних
-Смачно? -Так.
-Їжте. -Смачно.
-Ти сказав Басмала? Так. -Так.
-Привіт! -Привіт!
Газі!
О, Дафере! Привіт!
Сідай. Що сталося?
Машина зламалася. Така от біда…
І сигнал не ловить.
-Зламалася? -Ремонтую…
Сідай, друже! Сідай.
Сідай!
Добре.
Ласкаво прошу.
Дякую. Бережи тебе Бог.
Ти є людина чи янгол чудесний?
Земне в тобі бачу як і небесне
Ти справді людина? Я гадки не маю Уява малює інший сценарій
Ти дика поезія Ти сміх приємного вечора
Ти заборонений плід? Ти найсолодший гріх, фантазія хвора
У тобі всі чари ночі Від яких розквітає серце
Ти музика, яка втішає Радості джерельце
Коли тебе побачив я Забув про всякий сором
Я розгубився й заблукав Тебе шукаю зором
Твій плавний рух, твій тонкий стан
Мене цілком зачарував
Із кожним порухом твоїм Аж серце замирає
Твоє заквітчане вбрання Солодкий плід ховає
Пояс темний шкіряний Твої стегна обіймає
Коли ти близько, я весь твій Триматись сил немає
Хай долі наші перетнуться І мила усмішка
Натхне Абу Нуру на співи І затріпоче твоя душа
Від щастя лину я до неба Звичайний земний чоловік
Танцюй, моя люба Щоб морок ночі зник
Твоя краса бездонна Я нею не нап'юся
Твоїй витонченій шиї Я у полон здаюся
Твої два стиглі фрукти Серце моє печуть
Ці солодкі вигини В могилу мене зведуть
Як не побачу тебе перед смертю Не знатиму спокою я
Віддаюся на поталу Твоїй ніжній фігурі, карсуне моя
Рожеві вуста прикрашає Білих перлів симетрія
Мій агал з легкістю вмістить Твою талію, мріє моя
Але й він довго не витримає Біля твого живота
Танцюй під голос Абу Нури Забудь, що таке туга
Сьогодні я багатший Навіть за Аль-Валід Бін Талала
Ти забрала мої тривоги Мене не мучать сумні думки
Хай принц Наєф мене кине за ґрати За всі ці слова мої
Я розхристаний і слабкий Як пір'їнка на вітру
Помста Єви спіткає всіх Навіть сміливців у раю
Я втонув у цих темних очах Підведених тонким шаром
Заплутався у віях, що на щоках Малюють півмісяць дурманом
Я підкорений її чарами Хай Бог пробачить ласкаво мене
Але краса її божественна Гідна молитов і піднесення
Її розкішна грація Від злиття всіх верств нації
Королева сердець невгамована Що шукає ідеалу корені
Танцюй сміливо й палко Грай нестямно й хвацько
Бо маємо на це право І цього достатньо
Грішна людина будь-яка Творець пробачить, вірю я
Ніч закінчиться, а за нею мрії Прощаюся з фантазією і надією
Добре сказано.
Переклад субтитрів: Ірина Кожанова юся з фантазією і надією