MANHATTANIN SAARELLA ON KAKSI RIKOSPOLIISIRYHMÄÄ,
JOTKA TUTKIVAT MURHIA, MANHATTAN NORTH JA MANHATTAN SOUTH.
NE TUTKIVAT JULMIMPIA JA VAIKEIMPIA MURHATAPAUKSIA.
NÄMÄ OVAT HEIDÄN TARINANSA.
TOUKOKUUN 10. 2001
KELLO 19.30
Kun sain puhelun,
hän sanoi: "Carnegie Deli. Viisi."
Viisi murhaa.
Kun saavuimme paikalle, ulkona oli hitosti väkeä.
Ravintola oli tukossa. Poliisit sulkivat paikan.
Halusimme pitää kaikki siellä haastatteluja varten.
Yritimme löytää todistajia nopeasti.
Menin paikalle, ja rikospoliisit kertoivat tapahtumista.
Paikan päällä kolme ihmistä oli kuolemaisillaan ja kaksi kuollut.
Kolme selviäisi ensiapupolille.
En voi kuvitella, millaista oli maata, kuulla laukauksia ja odottaa vuoroaan.
New Yorkissa ei voi ampua viittä ihmistä.
Silloin joutuu metsästetyksi.
Ampuja löydetään.
Jokainen tapaus vie palan sielusta.
Tähän työhön ei pysty, jos ei välitä.
Haluamme selvittää totuuden.
Rikospoliisit tekevät niin.
Olen aina halunnut kurkata verhon taakse. Mitä tapahtui oikeasti?
Perheen on saatava tietää, kuka murhasi heidän sukulaisensa.
Se on työtäni.
New Yorkin NYPD…
Se on paras.
HENKIRIKOKSIA: NEW YORK
Rakastan New Yorkia.
Kasvoin Alphabet Cityssä 10th Streetin vuokra-asunnoissa.
Vanhempani olivat ankaria.
En saanut tehdä mitään.
1970-LUKU
Lintsasimme koulusta ja menimme 42nd Streetille elokuviin.
Alue oli pitkään aika pahamaineinen.
Siellä oli peepshow'ita.
Pelihalleissa oli pedofiilejä.
Mutta se oli värikäs ja eloisa paikka.
Siellä oli valitettavasti myös paljon töitä minulle.
Alkaessani 80-luvulla poliisiksi siellä tehtiin paljon rikoksia.
1980-luvulla palkatut poliisit -
siivosivat ne kadut 1990-luvulla.
Vuonna 2001 Broadway oli parhaimmillaan.
Teatterit olivat täynnä joka ilta.
Carnegie Deli kukoisti. Sinne jonotettiin.
Se oli kirkas ja vilkas.
Se oli täynnä turisteja, joiden leuat menivät sijoiltaan sandwichien takia.
Sen naapurissa kuvattiin Lettermania.
Siellä oli valtavasti väkeä. Se oli maamerkki.
Oli torstai, ja olin päässyt päivävuorosta.
Olin pesäpallokentällä valmentamassa poikani joukkuetta.
Peli päättyi, ja sain soiton.
Kun kuulin sen tapahtuneen Midtownissa -
ja Carnegie Delin kaltaisessa paikassa,
minulle tuli kiire. Olisi varmaan pitänyt laittaa puku päälle,
mutta menin paikalle shortseissa ja t-paidassa.
Rikos tapahtui -
ylimmän kerroksen asunnossa, ei ravintolassa.
Se tapahtui viidennessä kerroksessa.
Jututimme isännöitsijää ja naapureita.
Jututimme ihmisiä ja selvitimme, tunsiko kukaan tekijöitä.
Alakerran ravintolan yhteistyö…
Tunnistimme Jennifer Stahlin. -Asunto kuului hänelle.
Muistan, kun seisoin rakennuksen ovella.
Yksi mies tuli portaita alas ottaen valokuvia.
En tunne kaikkia rikospaikkatutkijoita nimeltä mutta tunnistan heidät.
Olen tarpeeksi kokenut.
En nähnyt tutkijoiden autoa ja mietin, kuka hän oli.
Kysyin hänen nimeään -
ja sitä, mitä hän teki siellä.
"Oletko rikospaikkatutkija?" "En ole." "Kuka sitten?"
"Olen poliisipäällikön valokuvaaja."
Toistan sanani. Voit poistaa ne.
"En välitä, kuka perkele olet. Häivy rikospaikaltani."
Parrino ei ole mielistelijä.
Kaikki halusivat nähdä sen paikan.
Kun on vastuussa rikospaikasta, pääsyn voi kieltää keneltä tahansa.
Menimme yläkertaan.
Lattialla oli kaksi ruumista kasvot alaspäin,
kädet selän takana,
sidottuna ilmastointiteipillä ja kuulat kallossa.
Se ei ollut murto.
Ovia ei ollut särjetty.
Se oli johtolanka.
Barbara Butcher oli kuin poliisi,
joka tiesi asioista itseä enemmän.
Olin kuolemansyyntutkijana -
New Yorkin oikeuslääkärin virastossa.
Menemme paikalle tutkimaan ruumista.
Toimimme poliisin kanssa.
Rikospaikka kuuluu heille, ruumis minulle.
Neljä ihmistä oli laitettu riviin ja ammuttu.
Yksi, kaksi, kolme, neljä.
Verta oli neliömäisellä alueella -
olohuoneen lattialla.
Siellä oli veritahroja,
jotka syntyivät siitä, kun ensihoitajat vetivät kaksi ruumista pois.
Otin kuvat haavoista ja siteistä.
Kädet oli sidottu selän taakse ja nilkat sidottu.
Yksi rikospoliiseista sanoi:
"Vien sinut ensimmäisen uhrin todennäköiseen ampumispaikkaan.
Hän oli Jennifer Stahl.
Joku sanoi, että hän omisti asunnon.
Hänet oli viety, koska hänellä oli yhä pulssi.
Vaikka ruumista ei ollut siellä, minun piti silti kerätä todisteita -
ja selvittää hänen tarinansa,
jos hän kuolisi.
Palasimme pieneen levytysstudioon.
Hänellä oli ihana pikku luova paikka.
Pitäisin itse sellaisesta.
STAHL AMMUTTIIN TÄSSÄ
Ja…
Tunsin yhtäkkiä surua.
Näin verta -
siinä pikku studiossa.
Se oli paha juttu.
Pitää varoa, etteivät tunteet saa valtaa.
Ne pitää sulkea nopeasti pois.
Niitä pitää hillitä rajusti ja jatkaa töitä.
Muistan, kun menin asuntoon.
Oli selvää, että se oli liiketila.
Se ei ollut Washington Square Parkista ostettu pikkupussi.
Ruohoa ei ollut leikattu oreganolla.
Hän myi korkealaatuista marihuanaa.
Sieltä puuttui huumeita ja rahaa.
Se vaikutti epäonnistuneelta ryöstöltä,
mutta viisi ihmistä oli sidottu ja neljä lattialla.
Se oli epätavallista Midtownissa. Sellaista ei tapahdu siellä.
Kaikkia oli ammuttu päähän teloitustyyliin.
Se saattoi olla henkilökohtaista tai kotiväkivaltaa.
Jenniferillä olisi voinut olla ongelmia poikaystävän tai jonkun kanssa.
Ei ollut tärkeää, että Jennifer myi marihuanaa,
vaikka se oli silloin laitonta.
Meitä kiinnosti se, että viisi ihmistä oli ammuttu.
Media innostui asiasta heti.
He kuulivat siitä samana iltana.
KELLO 22 2 TUNTIA MURHIEN JÄLKEEN
Poliisit etsivät johtolankoja -
tunteja kahden miehen ja naisen tapon jälkeen.
Toinen mies ja nainen joutuivat sairaalaan.
Ystäväni soitti ja käski minun katsoa televisiota.
"Näitkö uutiset? Jenin luona ammuskeltiin."
Tv-ohjelmat keskeytettiin.
Verilöyly Carnegie Delin yläkerrassa.
…teloitettiin rakennuksessa ilmastoteipillä sidottuina.
Hän oli murtanut sormensa, ja se oli leikattu.
Näin kipsin hänen kädessään ja tiesin, että se oli Jen.
Tunnistin hänet.
Median painostuksen myötä resurssit lisääntyivät.
Manhattan on jaettu poliisipiireihin Manhattan North ja Manhattan South.
Niiden raja on 59th Street.
Manhattan South hoitaa kaiken sen eteläpuolella -
Batteryyn asti joelta joelle.
Joka kaupunginosassa on useita piirejä.
Joka piirissä on rikospoliisi.
Murharyhmät ovat tukena,
kun piireissä tapahtuu murhia.
Tapaus määrättiin Midtown Northin piiriin.
Se oli Manhattan Southin alueella.
Tarvittiin työväkeä. Sen ansiosta saisi enemmän tietoja.
Manhattan North piti saada mukaan.
Meidät kutsuttiin apuun.
Heitä ei koskaan kutsuttu avuksemme.
Sanoimme Manhattan Southia Manhattan Softiksi.
Manhattan Northin poliisit ovat kovempia. He kilpailivat keskenään.
Mieleni muuttui, kun menin sinne töihin.
Manhattan Southissa piti käyttää älyään ja taitojaan,
koska monet murhista tapahtuivat vieraiden kesken.
Monet murhaajista olivat New Jerseystä, Brooklynistä ja Queensista. Mistä vain.
Paikalla olevat todistajat näkivät punaisen auton ajavan pois -
lähellä ravintolaa.
Kun yhdistämme tiedonpalaset,
ne joko sopivat tutkimuksen kuvioon tai osoittautuvat vääriksi.
Kaikkea kannattaa tutkia.
Yritimme saada selville mahdollisimman paljon.
Tunnistimme ensin Jennifer Stahlin, jonka asunto oli.
Sen jälkeen piti tunnistaa kaikki uhrit.
Keskityimme tunnistamaan ihmiset ennen tapahtumien selvittämistä.
Tutkimme uhreja sekä heidän taustojaan.
Meillä oli jengitietokanta. Vertasimme uhreja siihen.
Kysyimme huumeosastolta, tunsivatko he ketään heistä.
Lempinimiä, numeroita tai muuta.
Kuolleet olivat Stephen King ja Charles Helliwell.
Jennifer ei selvinnyt.
Hän kuoli pari tuntia myöhemmin.
Ampumahaava päässä.
Toiset kaksi selvisivät ihmeen kaupalla,
vaikka heitä ammuttiin päähän.
Minusta tuntui, että joku suojeli minua.
Että äiti oli kanssani tai jotain vastaavaa.
ELOONJÄÄNYT
Jumala olkapäällä ja äiti toisella.
Koska…
Se liippasi läheltä.
Minua ammuttiin oikealle puolelle -
korvan taakse hiusrajan alapuolelle.
Luoti tuli ulos takaraivonluun yläpuolelta.
Se seurasi kallon kaarta ja tuli ulos.
Se oli onni, koska jos se olisi mennyt sisälle, en varmaan olisi tässä.
En liikkunut, koska en tiennyt…
Olin verilammikossa.
En tiennyt, siirtyisikö se…
Jos luoti oli yhä sisälläni, olisin voinut liikuttaa sitä -
ja vaikka kuolla. En tiennyt.
Pysyin siis paikallani.
Kun uskoin heidän lähteneen,
irrotin teipit käsistäni -
ja soitin hätänumeroon kännykälläni, joka oli taskussani.
Jatkoin soittelemista.
En tiennyt. Halusin vain jättää hyvästit ystävilleni.
Kaksi heistä selvisi.
Yritimme saada heiltä lausuntoja.
Poliisit tulivat paikalle heti, kun pääsin sairaalaan.
Kerroin heille tietoni. Kaiken, mitä näin.
Saimme tietää, että uhrit olivat kaikki teatteriväkeä.
Sain tietää, että yksi eloonjääneistä oli yhden kuolleen morsian.
KIHLOISSA
Sanoin menneeni sisälle. Jen esitteli pariskunnan,
Rosemondin ja Treyn, jotka asuivat St. Johnsissa.
He istuivat viinilasillisen ääressä.
Hän pyysi minut mukaan, ja suostuin.
Aioin käydä leikkaamassa hänen tukkansa ja hakemassa ruohoa.
Olen kampaaja, joten teimme vaihtokauppaa.
Noin 15 minuutin päästä ovikello soi.
Näin hämärästi kahden ihmisen tulevan sisään,
mutta heidän koostaan huomasi…
Yksi oli toista pitempi ja yksi paremman näköinen.
En tuntenut heitä.
Pitempi otti aseen vyöltään ja sanoi:
"Kaikki maahan ja kädet selän taakse."
Tein, mitä käskettiin.
Toivoin, että se estäisi tilannetta pahenemasta, mutta…
Yksi heistä vei ystäväni Jenniferin toiseen huoneeseen.
Muistan, kun hän sanoi:
"Ota mitä haluat mutta älä satuta ystäviäni."
Heti sen jälkeen kuulin ensimmäisen laukauksen.
Hän varmaan tappoi Jenin silloin.
En kuullut Jeniä enää sen jälkeen.
Silloin minä -
tiesin,
että se oli siinä.
Olin varma,
ettei ollut muuta mahdollisuutta.
New Yorkissa -
ei ilmoiteta ihmisten kuolemasta puhelimitse vaan kasvotusten.
Koputamme jonkun ovelle keskellä yötä -
tai keskellä päivää ja kerromme perheenjäsenen kuolleen.
Se on vaikeinta.
Sanat eivät tule suusta helposti,
kun pitää kertoa, että jonkun läheinen on murhattu.
Traagisesti ja järjettömästi.
Se on todella vaikeaa.
Minä vain…
Sen tuntee, kun joku kuulee asiasta ensi kerran.
Se on…
Se ei ole helppoa.
Saimme tietää siitä 11.5. -11. päivänä.
Isä ja äiti olivat Capessa. Poliisi meni heidän luokseen.
Äiti kasteli kukkia kylpytakissa, ja kaksi…
Aamukuudelta.
Kaksi poliisia käveli pihatietä ja kysyi, oliko hän Karen Helliwell.
Hän tunsi uppoavansa. -Hänen sydämensä särkyi.
He kysyivät, oliko hänen miehensä siellä.
Hän oli, joten he istuivat. He kertoivat Treyn kuolleen.
Niin. -Elämämme muuttuivat ikuisesti silloin.
Hänen syntymäpäivänsä oli kaksi päivää myöhemmin liljojen aikaan.
Hän piti liljoista kovasti. Hän syntyi ja kuoli liljojen ympäröimänä.
Ne olivat loistokkaita.
Trey tuli New Yorkiin -
tapaamaan Rosemondin perheen ja serkkunsa häihin.
Heidän piti asua Jennifer Stahlin Carnegie Delin asunnossa.
Niin. -Niin he päätyivät sinne.
Tunnen sympatiaa heitä kohtaan.
Rosemond meni Jenin luo,
mutta se oli surullista, koska Trey ei tuntenut Jeniä.
Tämä oli vain ystävän ystävä, jonka kanssa tyttö oli.
Löysimme 18 sormenjälkeä -
asunnosta ja kaiteesta.
Emme löytäneet hylsyjä. Sekin kertoo jotain.
Viisi laukausta eikä hylsyäkään.
Kyse oli varmaan revolverista.
Ase heitettiin ehkä viemäriin.
Soitimme ympäristönsuojeluvirastoon. Tutkimme roskia.
Väkemme tutki roskatynnyreitä kaduilla.
Teimme kaikkemme tietojen saamiseksi.
Portaikkoon oli asennettu valvontakamera.
He löysivät sen sinä iltana.
Valvontavideolla oli kaksi mustaa miestä.
Yhdellä oli rastat ja huppari. Toisella oli lyhyempi tukka.
Menneisyydessäni -
satojen tutkimieni murhien joukossa -
vain yhdessä oli videomateriaalia tämän lisäksi.
Yllätyin nähtyäni nauhan.
Se oli minusta loistavaa.
Tiesimme, että he olivat epäiltyjä. Halusimme löytää heidät ja jututtaa heitä.
Tapaus sattui kello 19.30.
Teimme siellä töitä kellon ympäri.
Jenniferin asunnossa oli vastaaja, joka vilkkui.
Kuuntelimme viestin.
Hänen ystävänsä kysyi, oliko hän kunnossa.
Hän ei ollut kuullut tästä ja ihmetteli, missä tämä oli.
Soitin Jenniferin kotiin murhien aikana.
Viestin takia halusimme jututtaa häntä ja selvittää, miksi hän oli huolissaan.
Miksi hän huolestui, kun Jennifer ei vastannut?
KELLO 11 15 TUNTIA MURHIEN JÄLKEEN
Toukokuun 11. päivän aamuna -
murharyhmän poliisit tulivat luokseni.
He olivat ihan kuin NYPD Bluesta.
Minulta kyseltiin hänen liiketoiminnastaan.
Sanoin, että se oli kokoontumispaikka.
Ystävät vain hengasivat, polttivat ja juttelivat.
Ihmiset tapasivat siellä ohimennen, mutta meistä ei aina tullut ystäviä.
Jennifer myi ruohoa tukeakseen taidettaan.
Saimme tietää, että hän oli Dirty Dancingissä.
Hän oli silloin kiinnostuneempi musiikista -
kuin tanssimisesta ja näyttelemisestä.
Hän myi ruohoa äänitysstudiostaan.
Hän toi mielellään ystäviään äänittämään.
Jenniferin asunnossa kävi -
hänen ystäviään.
Siellä oli kiirettä.
Se tuntui hänestä joskus kaoottiselta.
Ovikello soi usein.
Joskus hänen ystävänsä auttoi kävijöiden kanssa.
Stephen oli siellä töissä sinä iltana ja avasi oven.
Hän myi ruohoa ystävilleen ja tuttavilleen viihdealalla.
Hän tunsi julkkiksia.
Saturday Night Liven näyttelijöitä ja muita.
Asiakkaiden taustat tutkittiin. Hänen piti tuntea asiakas.
Jos sanoi jonkun lähettäneen,
ei päässyt Jenniferin asuntoon.
Hän oli tosi varovainen.
Se oli vaikeaa meille ystäville,
koska jos joku halusi Jeniltä jotain,
hän olisi antanut sen.
Ei ollut tarpeen ampua viittä ihmistä.
Näin Jenin vain päiviä ennen hänen murhaansa.
Hän oli järkyttynyt.
Jennifer oli riidellyt poikaystävänsä kanssa.
Hän oli yrittänyt lähteä, kun mies tarttui hänen käteensä -
ja hänen sormensa murtui.
Yksi epäillyistä oli rastatukkainen musta mies.
Olin aika varma siitä, että poikaystävä oli tappanut hänet,
koska tämä sopi kuvaukseen.
Barbaralta saatujen tietojen ansiosta saimme Jenniferin poikaystävän nimen.
Menimme jututtamaan häntä.
Heillä oli ollut riitaa.
Varmistimme, ettei hän liittynyt murhiin.
Olin varma, ettei poikaystävä tehnyt sitä. Epäilty ei näyttänyt häneltä.
Olin tavannut hänet. Hän oli aina kiva.
En uskonut, että hän olisi tehnyt sellaista.
Jututimme Jennifer Stahlin poikaystävää.
Hänestä ei tullut epäiltyä saamiemme tietojen pohjalta -
olinpaikkansa ja tekemistensä takia.
Tiesimme, ettei hän tehnyt sitä.
Kun hän soitti,
hän sanoi hankkineensa asianajajan.
"Kaikki epäilivät minua."
Sanoin, että ajattelin samoin.
Hän vastasi: "Miten voit ajatella niin?
Minä rakastin häntä!"
Sanoin heidän riidelleen. "Hänen sormensa oli murtunut,
ja rastalettinen musta mies oli häipynyt paikalta.
Mitä muuta olisin voinut luulla?"
"Miten olisin voinut satuttaa häntä?"
Pyysin häneltä anteeksi.
Päästyäni sairaalasta -
poliisit kertoivat, että Rosemond olisi siellä vielä kauan.
Luoti oli jumittunut hänen leukaansa.
Emme tunteneet toisiamme. Olimme vain kamalien olosuhteiden uhreja.
Hän minuakin enemmän.
Hän menetti -
puolisonsa, joten…
En voi kuvitella sitä.
Syyttäjänä -
yritän saada mahdollisimman paljon tietoja mahdollisimman nopeasti -
muistaen samalla, että tilanne on traumaattinen.
On vaikeaa puhua asiasta, jonka haluaa unohtaa.
Puhuin Rosemondin kanssa kaksi päivää myöhemmin.
Hän kertoi, miten laukaukset -
lähestyivät häntä.
Hän oli seuraavana.
Hän kuuli sulhasensa Charles Helliwellin tappaneen laukauksen.
En voi kuvitella, millaista on maata ja kuulla laukaukset -
tietäen olevansa seuraavana.
Vaikka se olisi ollut viimeinen teko, hän halusi kääntyä ja nähdä tappajansa.
Hän käänsi päätään -
viime hetkellä ennen laukausta.
Se saattoi pelastaa hänet.
Rosemond sanoi, että Stephen King vastasi ovikellon soittoon.
Hän kuuli Stephenin sanoneen Jenniferille, että se oli Sean.
Jennifer käski päästää hänet ylös.
Saimme Seanin nimen sen ansiosta.
Sukunimeä ei ollut, mutta tiesimme toisen tappajan etunimen.
TOUKOKUUN 12. 2001 2 PÄIVÄÄ MURHIEN JÄLKEEN
Tärkeimmät johtolangat -
olivat Seanin nimi -
ja turvavideo.
Ne olivat tärkeimmät todisteet.
Tiedän, että monet sormenjäljet poistettiin,
mutta emme tienneet niiden arvoa tai hyötyä -
tai olivatko ne sen valokuvaajan.
He jututtivat häneltä ruohoa ostaneita ystäviä.
He seurasivat kaikkia johtolankoja etsien yhteyksiä.
Joku tuttu saattoi tuntea Seanin.
En tunnistanut Seania videolta.
En tiennyt, kuka hän olisi voinut olla.
Kun tutkimme asuntoa ja rikospaikkaa, rikosteknikkojen kerättyä todisteita -
palasimme etsimään johtolankoja.
Ne eivät ole rikosteknisiä vaan lappuja, kuvia ja vastaavaa.
Löysimme ansioluettelon, joka johdatti meidät Seanin jäljille.
Hän oli roudarina -
George Clinton and the Parliament-Funkadelicilla.
Jen yritti aina tuoda ihmisiä yhteen luodakseen jotain.
Se oli iso osa hänen persoonaansa.
He menivät Sean Salleyn ansioluettelossa olleeseen osoitteeseen.
Hän ei asunut siellä enää.
Keskityimme Seaniin -
ja löysimme hänelle New Jerseystä useita osoitteita.
Rikospoliisit olivat olleet yhteydessä kaikkiin -
hänen tuttuihinsa.
Yksi heistä katseli Carnegie Delin videonauhan -
ja tunnisti Sean Salleyn.
Hän tunsi myös toisen tyypin.
Hänen lempinimensä oli Dre.
He alkoivat etsiä häntä.
Kävimme eri kodeissa haastattelemassa ihmisiä.
Menimme hänen tyttöystävänsä kotiin.
Hän tunsi jonkun nimeltä Dre.
Se oli hänen poikaystävänsä ja avomiehensä Andre.
Andre ei ollut siellä.
Vain minulla oli käyntikortteja. Siksi korttini oli aina jaossa.
TOUKOKUUN 20. 2001 10 PÄIVÄÄ MURHIEN JÄLKEEN
Sunnuntaiaamuna 20. päivänä -
asemallemme soitettiin.
Se oli Andre.
Hän halusi puhua kanssamme.
Andre Smith tuli asemalle ironisesti punaisella autolla,
joka sopi kuvaukseen autosta, jonka todistaja oli nähnyt lähtevän -
murhapaikan läheltä.
Kun Andre Smith tuli, pyysimme häneltä sormenjäljet.
Hän suostui siihen, ja ne otettiin.
Voin vain olettaa, että hän uskoi olevansa niin fiksu,
että voi hallita meitä eikä mennä ansaan, vaikka esitti yhteistyöhaluista.
Hän varmaan yritti sitä.
Hänen kuulustelijansa pitivät häntä huoneessa kauan.
He olivat vanhempia rikospoliiseja.
He kuulustelivat häntä tuntikausia.
Kun he eivät päässeet puusta pitkään,
seuraava tiimi jatkoi. He olivat nukkuneet yönsä hyvin.
Se oli kuin loputon määrä lyöjiä baseballissa,
kunnes joku heistä osuu palloon ja saa juoksun.
Billy ja Tommy Bidell alkoivat kuulustella häntä.
Hän kielsi olleensa Manhattanilla ja rikospaikalla -
ja kielsi tunteneensa Sean Salleyn.
Näytin hänelle kuvia valvontavideosta.
Andre Smithin kasvot olivat näkyvillä.
"Ei." Hän kielsi sen.
Hän oli kuin -
Shaggyn laulu "It Wasn't Me" eli "se en ollut minä".
Hän oli hyvä kieltämään mutta jatkoi puhumista.
Poliisit vitsailevat aina kieltämisen tasoista.
"En tiedä, mistä puhut. En ollut siellä.
Tiedän, mistä puhut. En ollut siellä. Olin siellä mutten tehnyt sitä."
Lopulta he sanovat: "Olin siellä ja tein sen."
Johdatimme häntä kieltämisen tasojen läpi.
Jossain vaiheessa -
hänen sormenjälkensä sopivat ilmastointiteipissä olleisiin jälkiin.
Se oli tärkeää,
koska olimme aika varmoja siitä, että hän oli ollut siellä.
Epäilimme vahvasti hänen olleen mukana,
mutta meillä ei ollut hänen läsnäolostaan fyysisiä todisteita.
Kuulustelijoiden itseluottamusta lisää valtavasti se,
että he ovat oikeilla jäljillä.
He voivat puskea vähän kovemmin,
koska he tiesivät hänen olleen siellä eivätkä vain yrittäneet tehdä siitä totta.
Olimme jatkaneet tuntikausia.
Yritimme eri lähestymistapoja, koska hän ei murtunut.
Hän oli kova tyyppi.
Kuusi poliisia kertoi hänelle,
että hän jäi kiinni rysän päältä, ja hän kielsi kaiken.
Yritin keksiä Tom Bidellin kanssa uuden strategian.
Irma tuli huoneeseen.
Hän kysyi, haittaisiko, jos hän jututtaisi miestä tämän syödessä.
Lupasin sen hänelle, koska hän oli uusi kasvo.
Halusin kokeilla jotain uutta.
Ehkä nainen saisi hänet pehmenemään.
En tunne Andre Smithiä.
En tunne kuulusteltavaa, ennen kuin tapaan hänet.
Voin selvittää paikan päällä, millaisia he ovat ja mikä ärsyttää heitä.
Sanoin, että hän muistutti veljeäni Rubenia, mikä oli totta.
Jututan epäiltyjä aluksi henkilökohtaisemmin -
ja alan sitten kuulustella.
Se toimii minulle, koska he tottuvat minuun sen avulla.
Vangit ovat sanoneet:
"Rivera hymyili minulle mutta puukotti minua selkään."
Irma osaa lukea epäiltyjä -
ja selvittää, miten heihin saa yhteyden,
jotta hän voi jatkaa ja saada tarvittavat vastaukset.
On sama, onko hänellä 5 000 dollarin puku -
tai onko hän koditon, jolla on verkkarit ja likaiset lenkkarit.
Sillä ei ole väliä. Kunnioitan kaikkia.
Pahoissakin ihmisissä on jotain hyvää kaikesta huolimatta.
Se pitää löytää kuulustellessa.
"Millaisissa oloissa kasvoit?" "Samoin."
En saanut lapsena leluja. Joskus emme viettäneet joulua.
Joskus ei ollut ruokaa.
Kasvoin vuokra-asunnossa, joten voin samaistua heihin.
Andre Smith oli kohtelias. Hänellä oli lempeä ääni.
Hän kertoi vauvastaan.
"Onko sinulla vauva?" Tiesin, että se pehmentäisi häntä.
Käytin sitä.
Huomasin hänen muuttuvan.
Hän nosti päätään.
Hän alkoi osallistua ja kuunteli Irmaa.
Hänen silmänsä kirkastuivat vähän.
Irma osui oikeaan.
Hän sanoi tehneensä sen, koska tarvitsi vaippoja vauvalleen.
Tiesin hänen olevan valmis.
Sanoin muiden palaavan ja että he olivat ystäviäni.
"Voit puhua ja luottaa heihin."
Irma antoi merkin.
Käännyin ja keskeytin Tommy Bidellin,
koska hän söi suklaakakkua ja joi kaakaota.
Hän söi niitä illalliseksi.
Sanoin: "Paskiainen, mennään. Unohda se kakku. Palataan töihin.
Hän alkaa murtua. Mennään kokeilemaan."
Kuulustelua hoiti ryhmä parhaimmillaan.
Irma sai häneen yhteyden ja sai hänet pehmenemään.
Siinä käännekohdassa -
kuulusteltava lakkaa kieltämästä ja alkaa oksentaa tietoja.
Hän nyökytteli, kun aloin kysellä.
Saimme Andren puhumaan.
Hän sanoin tavanneensa Sean Salleyn Newarkissa ystävän kautta.
Sean Salley oli kertonut huonosta onnestaan.
Hänellä ei ollut rahaa, ja hän aikoi ryöstää ruohokauppiaan Manhattanilla.
Andre Smith kertoi lopulta murhista.
Hän aikoi ryöstää ruohon ja rahat.
Hän sanoi kertoneensa tytölle tämän pyytäessä olemaan -
satuttamatta ketään, ettei hän ollut siellä sen takia.
Tyttö laittoi kassiin rahaa ja ruohoa.
Andre katsoi Salleytä, joka yritti teipata muut.
Hän käski Seanin olla tytön kanssa -
ja alkoi teipata muita.
Sitten hän sanoi: "Hän alkoi ampua kaikkia."
Saatuamme Andre Smithiltä allekirjoitetun tunnustuksen -
sain kuulla, ettei poliisipäällikkö ollut pitänyt siitä,
että olin suominut hänen kuvaajaansa.
Hän ei myöskään ollut pitänyt shortseistani ja t-paidastani.
Parin päivän päästä päällikkö poisti minut tutkinnasta.
Minut siirrettiin 25. piiriin Harlemiin -
rikospoliisiksi.
Irma pyysi häntä kirjoittamaan nimen paperille.
"Laita paperi kenkääsi ja astu sen päälle 10 päivän ajan, niin kaikki järjestyy."
Isäni äiti harjoitti santeriaa.
Hän uskoi siihen kovasti.
Hän opetti, että kun joku tekee vääryyttä, pitää kirjoittaa nimi paperille…
Teette varmasti kaikki näin.
Nimi laitetaan kenkään ja sen päällä kävellään.
Se osoittaa, että haluaa sen ihmisen pois polultaan.
On vaikeaa luopua hoitamastaan jutusta,
mutten voi puhua -
tai antaa ohjeita poliiseille, koska se haastaisi päällikön.
Joku muu oli vastuussa.
Jos joku kysyi neuvoa, se oli hienoa,
mutta sitä ei saa tarjota.
Heilläkin oli vaikeaa, koska he tiesivät päällikön suuttuneen.
He eivät halunneet puhua, koska he eivät halunneet ongelmia.
Joten…
Pakottauduin irrottautumaan jutusta täysin.
En edes seurannut sitä tiedotusvälineistä.
TOUKOKUUN 23. 2001 13 PÄIVÄÄ MURHIEN JÄLKEEN
Kolme ihmistä teloitettiin ampumalla 2 800 dollarin vuoksi.
NYPD on pidättänyt Andre Smithin.
Mitä tulee toiseen näistä kauheista rikoksista epäiltyyn -
eli Sean Salleyyn, jonka poliisit ovat tunnistaneet,
New Yorkin poliisilaitos -
jahtaa häntä armotta, kunnes hänet pidätetään -
rikoskumppaninsa tavoin.
Ehdotan, että hän tekee kuten Andre Smith -
ja antautuu lähimmällä poliisiasemalla.
Andre Smith sanoi lähteneensä asunnosta Sean Salleyn kanssa.
He palasivat Newarkiin.
Hän näki silloin Sean Salleyn viimeisen kerran.
Jatkoimme Sean Salleyn etsintöjä.
Tarvitsimme numeron ja soiton vastaanottajan jäljittämistä varten.
Jäljitimme kännykkätorneja.
Hän oli pysähtynyt Louisianassa.
Meillä oli rikospoliisien ryhmä sekä ylikonstaapeli New Orleansissa.
Salley oli meitä askeleen edellä.
Jatkoimme etsintää ja yritimme saada puhelutiedot,
mutta hän heitti puhelimen pois.
Johtolankamme loppuivat.
Jahtasimme häntä yhä, mutta siitä oli jo kaksi kuukautta.
Jäljet kylmenivät.
Anoimme pääsyä America's Most Wantediin.
Heinäkuun 14. America's Most Wanted -
esitti Sean Salleyn ja Carnegie Delin murhatapauksen -
johtolankojen saamiseksi.
Ohjelma on kansallinen.
Se leviää valtavan laajalle tavoittaen koko amerikkalaisyleisön.
Jumala Amerikkaa siunatkoon,
koska vain 20 minuuttia jakson esityksen jälkeen -
ihmiset alkoivat soitella.
Joku Floridassa tunnisti hänet ja ilmoitti meille.
Hänen uskottiin olevan kodittomien suojassa Miamissa.
Otimme heti yhteyttä Miamiin. He käskivät napata hänet.
Miamilainen rikospoliisi -
haastatteli kodittomien suojan väkeä.
Sean Salley tuli aulaan ja pakeni.
Koirat jäljittivät hänet jonkun takapihalle.
Miamin koirapartio nappasi hänet.
Koira puri häntä vasempaan ranteeseen.
Häntä hoidettiin saman tien, ja saimme hänet.
Häntä syytetään kolmesta 1. asteen murhasta -
sekä väkivallattomasta pidätyksen vastustamisesta.
Ennen kuin hänet napattiin, jokainen kuulemani narahdus…
En saanut nukuttua. Luulin jonkun tulevan.
Kun molemmat saatiin kiinni,
olin helpottunut.
CARNEGIE DELIN VERILÖYLYN KARKULAINEN NAPATTU!
Manhattanin senaikainen poliisipäällikkö -
komensi minut Floridaan kuulustelemaan Sean Salleytä.
Minusta karkulaiset ovat joskus -
helpottuneita jäätyään kiinni.
Hän vaikutti helpottuneelta, kun niin kävi.
Kuulustelin häntä ja kysyin tapahtumista. Hän tunnusti kaiken.
He saivat suullisen ja kirjallisen lausunnon.
Hän myönsi tappaneensa Jenniferin.
Hän sanoi tosin aseen lauenneen vahingossa.
Hän syytti Andre Smithiä lopuista,
jotka olivat olohuoneessa.
Hän myönsi vetäneensä liipaisimesta.
Oli sama, tappoiko hän Jennifer Stahlin vahingossa tai tahallaan.
Se oli tärkeää,
koska murhasyytteessä ei ole merkitystä,
tappoiko joku toisen tahallaan vai vahingossa.
Ei ole edes väliä, kuoliko tämä,
koska syyllinen tai joku muu ampui.
Jos hän osallistui murhien yhteydessä ryöstöön,
hän on vastuussa lain edessä -
murhista yhtä paljon kuin se, joka veti liipaisimesta.
SYYTE: TOISEN ASTEEN MURHA
Phillip King istui oikeussalin toisella rivillä nähdessään ensi kerran -
Sean Salleyn,
jota syytetään hänen poikansa Stephenin murhasta.
Käskin itseni pidättäytyä -
hyppäämästä kaiteen yli hänen kimppuunsa.
Näin, mitä hän koki silloin.
Toivon, että minulla on vastaava suhde poikaani.
Liikutuin vähän.
On varmaan, koska minulla oli samanlainen suhde isääni.
Valmistauduimme kiireesti oikeuteen.
Aikaa oli kulunut vuosi pari,
mutta äidistä, isästä, veljestä tai siskosta -
se tapahtui kuin eilen.
SYYSKUU 2001 3 VIIKKOA ENNEN OIKEUDENKÄYNTIÄ
Oli tiistai.
Vein lapseni kouluun.
Kuulin koneen törmänneen World Trade Centeriin.
Olin farkuissa ja t-paidassa.
Koska olin joutunut pulaan Carnegie Delin jutussa,
kävin laittamassa puvun.
Se viivytti minua ehkä 20 minuuttia.
Kuulin toisen koneen iskun asunnostani.
Se oli todellista terrorismia.
Kaikki olivat järkyttyneitä ja peloissaan.
Kaikki näkemäni.
Se oli uskomatonta.
Kun ne romahtivat, sitä ei unohda koskaan.
Menetin hyviä ystäviäni.
Siitä on vaikea puhua.
Selvisin syyskuun 11:nnestä.
Olisin voinut olla 20 minuuttia aiemmin toisessa paikassa,
ja tulos olisi voinut olla eri.
Olen uskonut aina, että koska jouduin laittamaan puvun -
enkä mennyt sinne rennoissa vaatteissa, se pelasti henkeni.
Luoja antakoon kuolleille levon,
mutta se tappoi ihmisiä vielä vuosien jälkeenkin.
Sain 20 vuotta myöhemmin 9/11:n aiheuttaman syöpädiagnoosin.
Ne terroristit saivat enemmän tekonsa vastineeksi.
Tein rajusti töitä 9/11:n parissa.
Virastoni oli ihan sekaisin.
Se muutti elämäni radikaalisti.
Se muutti työelämäni, yksityiselämäni ja kaiken.
Olimme kaikki mukana heti alusta.
Meistä kaikista oli tärkeää piristää ja tukea toisiamme.
Jatkoimme sitä.
Sitten palasimme töihin ja teimme, mitä osasimme.
Jatkoimme vain töitä.
TOUKOKUU 2002 VUOSI MURHIEN JÄLKEEN
CARNEGIE DELICATESSEN -RAVINTOLA
POLIISI - EI PÄÄSYÄ
Oikeudenkäynti alkoi lähes päivälleen vuoden murhien jälkeen.
Tapaus oli ainutlaatuinen.
En ollut ennen nähnyt mitään vastaavaa.
Molemmat olivat oikeudessa yhtä aikaa.
Huoneessa oli kaksi juryä ja kaksi syytettyä.
Oli armollista tehdä se niin,
koska eloonjääneiden uhrien ei tarvinnut palata -
ja kokea sitä uudelleen toisessa oikeudenkäynnissä.
Kertakin oli traumaattinen.
En halua olla huomion keskipisteenä mutta kerroin siellä tarinani.
Keskityin ystävääni Francescaan, joka istui siellä -
ja oli mukanani.
Se piti jalkani maassa.
Oikeudenkäynti kesti muutaman viikon.
Todistajia oli paljon.
Halusin ymmärtää, mitä tapahtui Jenille -
ja hänen rakkaille ystävilleen.
Rikospaikkakuvat olivat liikaa.
Yksi syytetyistä sanoi:
"Kun olin Jenniferin luona, vartioin häntä aseen kanssa.
Käteni tärisivät, koska olin niin peloissani.
Halusin vain häipyä sieltä. Se laukesi vahingossa."
Eikä lauennut.
Tiedämme sen siitä, että haava Jenniferin päässä -
eli luodinreikä oli syntynyt läheltä.
On turha väittää, että tärisi ja se laukesi vahingossa.
Hän piti sitä tarkoituksella ja ampui sillä.
Todisteet eivät valehtele.
Vaan ihmiset.
Paljon.
CARNEGIE DELIN VERILÖYLY
CARNEGIEN TAPPAJILLE 120 VUOTTA
TUOMARI HEITTI AVAIMEN KAIVOON
Kuultuamme Carnegie Delin tuomiosta -
tunsin helpotusta ja tietysti ylpeyttä.
Olin iloinen kovasta työstämme -
kuolleiden -
sekä selviytyneiden Rosemondin ja Anthonyn -
ja heidän perheidensä edestä.
He kokivat sen viimein loppuneen.
Oli helpompaa nukkua.
Tiedämme, etteivät he pääse ikinä vapaiksi.
Kukaan ei hyppinyt ilosta eikä juhlinut.
Hetki oli hiljainen.
Ihmiset vain…
Halasivat ja itkivät.
He vain… -Niin.
Oikeus tapahtui.
Jenin kuolema vaikutti moniin meistä, vaikka emme tunteneet toisiamme.
Otimme lopulta yhteyttä toisiimme.
Joka vuosi tragedian jälkeen -
juhlimme Jenin elämää hänen syntymäpäivänään.
Se on Jenin päivä.
Hän oli ihana ihminen.
Oli todella.
Irma soitti minulle tuomiosta.
Olin iloinen kuullessani siitä.
Mutta se on…
Se ei ole mikään pesäpallomestaruus.
Emme iloitse, sillä jonkun piti kuolla sen takia.
Se on outo… En osaa selittää tunnetta.
Ryhdyttyäni poliisiksi sain paniikkikohtauksia.
Kun koin sen ensimmäisen kerran,
näin kaksi ruumista samana päivänä. En ollut nähnyt kuolemaa ennen.
Lopulta opin sulkemaan tunteeni pois.
Näen mielessäni kytkimen. Se on kuin katkaisin, jota painan.
"Päälle, pois." Voin sammuttaa sen.
Välitän silti, mutta…
En voi hallita tapahtumia.
Opin elämään päivän kerrallaan.
Elän päivä kerrallaan.
Murhat olivat järjettömiä.
Muistan ensimmäisen tapauksen,
josta ymmärsin, miten pahoja ihmiset voivat olla.
Se oli Michael McMorrow'n tapaus vuonna 1997.
Se oli hyvin julma.
Ja järkyttävä.
Rikospaikka oli hyvin järkyttävä,
vaikka olen nähnyt jo tuhansia.
Menimme tutkimaan kadonneen tapausta 115 Central Park Westiin.
Rakennus on hyvin vauras.
Näimme nuoren tytön ja pojan ammeessa -
pesemässä toisiaan.
Vaikka tilanne oli kiusallinen,
hän huomasi verta.
Tyttö sanoi, että järvessä oli ruumis.
Niinkö? Miten se on mahdollista?
44-vuotiaan Michael McMorrow'n ruumis -
nostettiin järvestä New Yorkin Central Parkissa.
Uhria oli puukotettu 30 kertaa. Hänet oli suolistettu.
Miksi joku halusi tuhota hänet siten?
Miksi?
Tekstitys: Petri Nauha a hänet siten?