PE INSULA MANHATTAN
EXISTĂ DOUĂ BRIGĂZI DE DETECTIVI DEDICATE OMUCIDERILOR:
BRIGĂZILE MANHATTAN NORD ȘI SUD.
ELE INVESTIGHEAZĂ CELE MAI BRUTALE ȘI DIFICILE CRIME.
ACESTEA SUNT POVEȘTILE LOR.
10 MAI 2001
7:30 SEARA
Când am primit telefonul,
mi-am au zis: „Carnegie Deli. E vorba de un cvintuplu.”
Cinci omucideri.
Când am ajuns la locul faptei, erau o grămadă de oameni afară.
Restaurantul era plin. Poliția a hotărât să închidă localul.
Voiam să ținem mulțimea acolo pentru interogări.
Să adunăm martori cât mai repede.
Am ajuns acolo și sunt informat de detectivi.
La locul faptei, trei erau în stare critică și doi decedați.
Trei oameni care ar fi mers probabil la Urgențe, la spital.
Nu-mi pot imagina să stai acolo,
să auzi împușcăturile și să știi că tu urmezi.
Nu poți împușca cinci oameni în New York.
Te vor vâna.
Te vor găsi.
Fiecare caz îți sfâșie o bucată din suflet.
Nu poți face slujba aceasta decât dacă îți pasă.
Vrei să afli adevărul.
Asta fac detectivii.
Am vrut să știu ce se ascunde în spate.
Ce s-a întâmplat de fapt?
E foarte important ca o familie să știe cine le-a ucis ruda.
E slujba mea.
În New York, Poliția New York…
Asta e tot.
OMUCIDERI: NEW YORK
Ador New York-ul.
Am crescut în Alphabet City, pe 10th Street, într-o locuință socială.
Părinții mei au fost severi cu mine.
N-am avut voie să fac nimic.
TIMES SQUARE, ANII '70
Chiuleam de la liceu și mergeam la cinematografele de pe 42nd Street.
A fost multă vreme o zonă rău-famată.
Era plin de localuri de peep-show.
Era plin de pedofili în sălile de jocuri.
Dar avea culoare. Avea viață.
Și mie îmi dădea de muncă, din păcate.
Când am devenit polițistă, în anii '80, criminalitatea era ridicată.
Ofițerii de poliție angajați în anii 1980
au curățat străzile în anii 1990.
În 2001, Broadway era la apogeul său.
Sălile erau pline în fiecare seară.
Carnegie Deli prospera. Oamenii stăteau la coadă ca să intre.
Îi fura ochii, era balamuc
și plin de turiști care-și dislocau fălcile cu sandvișuri uriașe.
Era chiar lângă teatrul unde filma Letterman.
Oamenii se adunau acolo. Era un simbol.
Era joi. Lucrasem de dimineață și ieșisem din tură.
Eram pe teren, antrenând meciul de baseball al fiului meu.
Se terminase meciul și primise telefonul.
Când se spune că e în Midtown Manhattan
și se menționează un simbol precum Carnegie Deli,
fug cât mai repede într-acolo.
Era bine dacă-mi luam un costum. N-am făcut-o.
Am venit în pantaloni scurți și tricou.
Crima care a avut loc în clădire
s-a petrecut la ultimul etaj, nu în restaurant.
La etajul cinci se petrecea totul.
Am vorbit cu administratorul, cu vecinii.
I-am interogat pe toți ca să aflăm orice despre victime.
Cu cooperarea celor de la parter…
Am identificat-o pe Jennifer Stahl.
Era apartamentul ei.
Îmi amintesc că stăteam în ușa blocului
și l-am văzut pe un tip coborând pe scări, făcând poze.
Nu-i cunosc pe toți experții criminaliști pe nume, dar îi știu după față.
Sunt prin preajmă de ceva vreme
și mi-am zis că nu le-am văzut mașina. Cine o fi tipul?
Îmi amintesc că l-am întrebat cine e.
Și ce face la locul crimei mele.
„Ești criminalist?” „Nu, nu sunt.” L-am întrebat cine e.
„Sunt fotograful prefectului de poliție.”
Vă spun exact ce i-am zis, puteți să mă cenzurați.
„Mi se rupe cine ești. Pleacă naibii de la locul crimei mele!”
Parrino nu e lingău.
Cu un caz ca acesta, toți vor să vină să se uite.
Dar când te ocupi de locul crimei,
indiferent cine e șeful, îi spui: „Nu poți intra.”
Urcăm, iar înăuntru, pe podea,
erau două cadavre cu fața în jos,
cu mâinile la spate,
legate cu bandă adezivă și împușcați în cap.
N-au intrat prin efracție.
Ușa nu era dărâmată.
Asta îți dă un indiciu.
Barbara Butcher era ca oricare alt detectiv,
dar unul care știa mai multe decât tine.
Am fost expertă medico-legală
lucrând pentru Institutul de Medicină Legală New York.
Am mers la locul faptei și am investigat cadavrul.
Lucram cu poliția.
Locul crimei le aparținea lor.
Cadavrul îmi aparținea mie.
Patru oameni au fost aliniați și împușcați.
Unu, doi, trei, patru.
Și era sânge în formă de dreptunghi,
pe podeaua sufrageriei.
Și apoi pete de sânge,
unde doi dintre ei fuseseră luați de medicii de urgență.
Apoi am fotografiat rănile și legăturile.
Legat la spate, gleznele legate.
Unul dintre detectivi mi-a spus:
„Să vă duc unde credem că a fost prima împușcătură,
prima victimă.”
Era Jennifer Stahl.
Cineva mi-a spus că ea era proprietara locuinței
și că a fost luată pentru că încă avea puls.
Chiar dacă cadavrul nu e acolo, tot trebuie să strâng dovezile,
orice poveste despre acea persoană,
dacă e posibil să moară.
Ne-am întors într-un mic studio de înregistrări.
Avea un colț creativ. Ceva ce mi-ar fi plăcut și mie.
JENNIFER STAHL ÎMPUȘCATĂ AICI
Și…
M-a trecut un val de tristețe.
Să văd sânge în acel…
mic studio.
Nu mi-a picat bine.
Trebuie să ai grijă să nu te lași copleșit de emoții.
Așa că mi-am zis: „Gata, să terminăm cu asta!
Să nu mai tergiversăm și să ne apucăm de treabă!”
Îmi amintesc că am intrat în apartament.
A devenit evident că era un loc de afaceri.
Nu se vindea iarbă amestecată cu oregano,
într-o magherniță pe Washington Square Park.
Vindea marijuana de lux.
Am descoperit că lipseau droguri și bani.
Primul gând e că e un jaf care a mers prost.
Dar cinci oameni legați, patru pe podea,
e ceva neobișnuit, mai ales în Midtown.
Asta nu se întâmplă acolo.
Toți împușcați în cap, în spate, de parcă ar fi fost executați.
Ne putem gândi că poate fi o chestie personală sau domestică,
că Jennifer ar fi avut probleme cu un iubit sau cu altcineva.
Faptul că Jennifer Stahl vindea iarbă nu era important pentru noi,
deși marijuana nu era legală atunci.
Grija noastră era că cinci oameni au fost împușcați.
Presa a fost implicată de la început.
A aflat în seara în care s-a întâmplat.
ZECE SEARA DOUĂ ORE DE LA OMUCIDERI
Detectivii și anchetatorii caută probe
ore după ce doi bărbați și o femeie au fost uciși,
iar un bărbat și o femeie sunt la spital.
M-a sunat un prieten și mi-a zis să dau drumul la televizor.
Că a avut loc un schimb de focuri la Jen.
Întrerupeau emisiuni.
Masacrul s-a petrecut deasupra Carnegie Deli.
…împușcături în stil execuție în clădire,
au fost legați cu bandă adezivă.
Își rupsese degetul și avuse o operație.
S-a văzut ghipsul de pe mâna ei și am știut că era Jen.
Am știut că era ea.
Prezența presei a adus mai multe resurse, ceea ce a fost de ajutor.
Manhattanul e împărțit în interesul poliției,
în Manhattan Nord și Manhattan Sud.
Linia care le desparte e 59th Street.
Manhattan Sud se ocupă de tot la sud de 59th Street,
până la Battery, de la un râu la altul.
Fiecare cartier are mai multe secții.
Fiecare secție are o brigadă de detectivi.
Brigăzile de la Omucideri vin în sprijinul secțiilor
când apare o omucidere.
Cazul a fost repartizat la secția Midtown Nord.
Deci e Omucideri Manhattan Sud.
E nevoie de personal. Cu cât mai mult, cu cât mai multe informații.
Vrei ajutorul celor de la Omucideri Manhattan Nord.
Ne chemau să-i ajutăm.
Noi nu-i chemam niciodată să ne ajute.
Celor de la Manhattan Sud le spuneam „Manhattan Slab.”
Polițiștii de la Manhattan Nud sunt mai duri. Exista o competiție.
Când am lucrat la Manhattan Sud, mi-am schimbat părerea.
La Manhattan Sud trebuie să-ți folosești capul și abilitățile de investigație,
pentru că multe cazuri erau omucideri între străini.
Mulți făptași provin din New Jersey, Brooklyn, Queens.
Pot proveni de oriunde.
Erau martori la locul faptei care au văzut o mașină roșie plecând.
Aproape de restaurant.
Aceste informații când sunt puse cap la cap,
fie se vor potrivi în tiparul investigației,
fie vor fi eliminate.
Dar totul e demn de o privire.
Există presiune să aflăm cât mai multe.
Mai întâi, am identificat-o pe Jennifer Stahl. Era locuința ei.
Apoi, a trebuit să identificăm restul victimelor.
Efortul tău e să identifici persoana
înainte să afli ce s-a întâmplat.
Faci victimologie. Le analizezi trecutul.
Aveam o bază de date a bandelor. Urma să-i căutăm acolo.
Să verificăm la Narcotice dacă îi știau pe vreunii.
Porecle, numere de telefon etc.
Decedații pe loc erau Stephen King și Charles Helliwell.
Jennifer n-a supraviețuit.
Probabil a murit câteva ore mai târziu.
Plagă împușcată în cap.
Iar ceilalți doi, prin miracolul lui Dumnezeu,
deși au fost împușcați în cap, au supraviețuit.
Simt că cineva m-a avut sub pază.
Că mama era cu mine sau ceva de genul ăsta.
Dumnezeu era pe un umăr, iar mama pe celălalt.
Pentru că…
Da, a fost cât pe ce.
Am fost împușcat în partea dreaptă,
în spatele urechii, chiar în linia părului.
Iar plaga de ieșire a fost deasupra osului occipital.
A urmat curbura craniului și a ieșit.
Ceea ce e un lucru norocos,
fiindcă, dacă ar fi intrat, n-aș mai fi fost aici.
Nu mi-am părăsit locul pentru că nu știam…
Eram într-o baltă de sânge.
Nu știam dacă glonțul…
Dacă glonțul încă era în mine, dacă l-aș fi mișcat…
sau dacă aș fi murit.
Așa că am rămas unde eram.
Odată ce am crezut că au plecat,
mi-am dezlegat mâinile
am luat telefonul din buzunar și am sunat la 911.
Apoi am tot dat telefoane.
Nu știam. Voiam să-mi iau rămas-bun de la prieteni.
Celor doi care au supraviețuit,
am încercat să le luăm declarații.
Detectivii erau acolo de când am ajuns la spital.
Le-am spus doar ce știam.
Adică, ce am văzut.
Am aflat că victimele erau oameni de teatru, de la arte.
Și am mai aflat că una dintre victime era logodnica unuia dintre cei doi.
LOGODIȚI ROSEMOND DANE - CHARLES „TREY” HELLIWELL
I-am spus polițistului: „Am intrat. Jen mi-a prezentat un cuplu,
Rosemond și Trey, din St. John.”
Stăteau cu toții la un pahar de vin.
M-a rugat să mă alătur lor și am făcut-o.
Intenția mea a fost să mă duc acolo, să o tund și să iau iarbă.
Sunt stilist, așa că făceam troc.
La 15 minute după ce am ajuns acolo, cineva a sunat la ușă.
S-a văzut, nu prea bine, siluetele a doi bărbați,
dar se putea distinge mărimea lor…
Unul era mai înalt decât celălalt, celălalt mai arătos.
Nu-i mai văzusem.
Cel mai înalt dintre ei doi a scos un pistol de la brâu și a zis:
„La pământ și puneți-vă mâinile la spate!”
Am făcut ce mi s-a spus și…
m-am gândit că asta va împiedica agravarea, dar…
Unul a luat-o pe Jennifer în cealaltă cameră.
Îmi amintesc că a spus:
„Te rog, ia ce vrei! Doar nu-mi răni prietenii!”
Și atunci am auzit prima împușcătură.
Și cred că a ucis-o chiar acolo.
N-am mai auzit-o după aceea.
Cred că…
Am știut atunci…
„Asta a fost.”
M-am gândit că…
nu va fi mai altceva.
În New York, când cineva moare, nu se anunță la telefon, ci față în față.
Trebuie să bați la ușa acestei persoane, în toiul nopții
sau în mijlocul zilei și să îi spui că cineva din familie a murit.
Asta e partea cea mai grea.
Cuvintele alea nu-ți ies ușor din gură, să spui că persoana iubită a fost ucisă.
Într-un mod tragic și fără sens și…
Cred că e altceva.
Și, știți…
Poți să o simți când oamenii află pentru prima dată.
Deci e…
Da. Nu e ușor.
- Pe 11 mai am aflat. - Da, pe 11.
Mama și tata erau pe Cape. Un polițist a venit la ei acasă.
Mama își uda florile, în halatul de baie și doi…
La șase dimineața.
Doi polițiști au venit pe alee și au întrebat: „Sunteți Karen Helliwell?”
- A simțit că se prăbușește. - Inima i s-a scufundat. Da.
Au întrebat dacă soțul era acolo.
Era, așa că s-au așezat.
Și le-au spus că Trey era mort.
- Da. - Viețile noastre n-au mai fost la fel.
Două zile mai târziu, era ziua lui și liliacul era în floare.
Adora liliecii.
S-a născut și a murit în liliac.
În culmea gloriei sale.
Știam că Trey urma să vină la New York
să se vadă cu familia lui Rosemond și să se ducă la nunta unui văr.
Și trebuiau să stea în apartamentul lui Jennifer Stahl.
- Da. - Așa au ajuns acolo.
Mă simt îndurerată pentru ei.
Rosemond a venit s-o viziteze pe Jen,
dar mi s-a părut trist, fiindcă Trey nu o cunoștea pe Jen.
Un prieten al unei prietene, petrecând timpul cu ea.
În acest caz, s-au găsit 18 amprente
în interiorul apartamentului și pe balustradă.
Dar nu am strâns cartușe balistice. Asta îți spune ceva.
Cinci focuri. Nu găsești cochilii.
Probabil e vorba de un revolver.
Poate au aruncat o armă, pistolul, în canal.
Sunăm la DEP. Ne uităm în gunoi.
Avem oameni care caută în tomberoane pe stradă.
Facem totul pentru a obține cât mai multe informații.
Era o cameră de supraveghere instalată pe scări.
Au descoperit în acea seară.
Înregistrarea înfățișa doi bărbați de culoare.
Unul avea dread-uri și hanorac, iar celălalt avea păr mai scurt.
De când fac meseria asta,
în sutele de omucideri la care am lucrat,
doar una mai avea o înregistrare video ca asta.
Am fost surprins când am văzut caseta.
Mi-am zis: „E foarte bine.”
Știam că acei oameni sunt suspecți,
oameni cu care voiam să intrăm în contact și cu care să vorbim.
Cazul a avut loc la 19:30 seara.
Am lucrat non-stop în același loc.
În apartamentul lui Jennifer era un robot telefonic. Clipea.
L-am pornit.
Prietena ei a întrebat dacă e bine.
Nu mai știa nimic de ea și se întreba unde e.
Am sunat acasă la Jennifer în timp ce aveau loc crimele.
Pe baza mesajului,
trebuia să o interogăm pe prietenă, să aflăm de ce își făcea griji.
De ce era îngrijorată că Jennifer nu răspundea la telefon?
11:00 DIMINEAȚA 15 ORE DE LA OMUCIDERI
În dimineața zilei de 11 mai,
detectivii de la Omucideri au intrat în casa mea.
Păreau de veniți de pe platoul NYPD Blue.
Și mi-au pus întrebări despre afacerea ei.
Le-am spus că era un loc în care se aduna lumea.
Erau doar prieteni care stăteau împreună, oamenii fumau, vorbeau.
Erau oameni pe care i-ai cunoscut în trecere,
dar nu te împrieteneai cu ei.
Jennifer vindea iarbă pentru a se întreține ca artistă.
Am aflat că era actriță și că fusese în Dirty Dancing.
Dar muzica o interesa mai mult atunci
decât dansul și actoria.
Studioul ei de înregistrări era camera în care vindea iarbă.
Îi plăcea să-și aducă prietenii și să înregistreze cu ei.
Cei care intrau și ieșeau din locuința lui Jennifer erau prietenii ei.
Devenea tot mai aglomerat.
Cred că uneori i se părea haotic, greu de gestionat.
Era mereu cineva la ușă.
Ocazional, avea un prieten acolo care o ajuta cu ușa.
Stephen lucra acolo în seara aceea, deschizând ușa în locul ei.
Făcea afaceri cu prietenii ei și cunoscuți din industrie.
A avut de-a face cu niște oameni celebri.
Distribuția de la Saturday Night Live.
Clientela ei era bine verificată.
Trebuia să te cunoască.
Dacă cineva ar fi zis că l-a trimis cutare,
nu cred că Jennifer i-ar fi deschis.
Era foarte atentă.
A fost foarte greu pentru noi, prietenii ei,
pentru că, dacă voiau ceva de la Jen,
ea le-ar fi dat.
Nu aveau niciun motiv să împuște cinci oameni.
Am văzut-o pe Jen cu câteva zile înainte de crimă
și era foarte supărată.
Jennifer se certase cu iubitul ei.
Cred că încerca să-l lase, iar el a apucat-o de mână
și i s-a rupt degetul.
Unul dintre suspecți era un negru cu dread-uri lungi.
Eram foarte sigură că iubitul ei a ucis-o,
pentru că se potrivea descrierii.
Cu informațiile primite de la Barbara, am aflat numele iubitului lui Jennifer
și l-am interogat.
Au existat probleme domestice.
Trebuia să ne asigurăm că nu e implicat în omucidere.
Eram sigur că nu e iubitul ei. Nu mi s-a părut că seamănă cu el.
L-am cunoscut și a fost mereu drăguț cu mine
și nu cred că ar fi făcut așa ceva.
L-am interogat pe iubitul lui Jennifer Stahl,
dar a fost eliminat pe baza informațiilor pe care ni le-a dat,
referitor la unde era și ce făcea.
Știam că nu el e făptașul.
Când m-a sunat
mi-a spus că îi trebuia avocat.
„Toată lumea mă bănuia pe mine.”
I-am zis că și eu am crezut asta.
M-a întrebat: „Cum ai putut crede așa ceva?
Am iubit-o!”
I-am zis: „Vă certați.
Avea un deget rupt și au spus
că un negru cu dread-uri lungi a plecat de la fața locului.
Ce aveam să cred?” i-am zis.
Mi-a zis: „Cum să crezi că aș putea să o rănesc?”
Mi-am cerut scuze.
După ce am ieșit din spital,
detectivii mi-au spus că Rosemond va mai sta acolo mult timp
și că glonțul i s-a oprit în maxilar.
Nu ne cunoșteam.
Amândoi am fost victimele unei circumstanțe groaznice.
Ea mai mult decât mine.
Și-a pierdut…
jumătatea, deci…
nici nu-mi pot imagina.
În calitate de procuror,
trebuie să extrag cât mai multe informații cât mai repede,
dar să fiu atent și la faptul că e traumatizant
să vorbească în detaliu despre ceva ce vor să uite.
Îmi amintesc că am vorbit cu Rosemond două zile mai târziu.
Rosemond descria cum sunetul împușcăturilor se apropia
din ce în ce mai mult de ea,
iar ea era următoarea.
A auzit împușcătura care l-a ucis pe logodnicul ei, Charles Helliwell.
Nu-mi pot imagina să stai întins acolo, să auzi împușcăturile
și să știi că tu urmezi.
Chiar de era ultimul lucru pe care l-ar fi făcut, voia să se întoarcă
și să vadă persoana care a ucis-o.
S-a mișcat și a întors capul
în ultimul moment, înainte să fie împușcată.
Se poate ca asta să-i fi salvat viața.
Rosemond a spus că Stephen King a răspuns prima dată când a sunat.
L-a auzit pe Stephen King spunându-i lui Jennifer că e Sean.
Și Jennifer i-a spus să-i dea drumul.
În acel moment, am avut inițial numele „Sean”.
Nu aveam un nume de familie,
dar aveam cel puțin un prenume pentru una dintre cele două persoane.
12 MAI 2001 DOUĂ ZILE DUPĂ OMUCIDERI
Cele două piste principale
erau faptul că aveam pe cineva cu numele „Sean”
și faptul că exista un videoclip.
Erau principalele lucruri de la care să pornim.
Știu că au fost eliminate mai multe amprente,
dar nu știam semnificația sau dacă ne va conduce la ceva
sau dacă au fost ale fotografului.
Au interogat oameni care cumpărau iarbă de la ea, care îi erau prieteni.
Încercau să caute orice piste puteau și să facă legături.
Cineva poate cunoștea persoana „Sean”.
Când am văzut filmarea, nu l-am recunoscut pe Sean.
Chiar nu știam cine ar fi putut fi.
Când percheziționam apartamentul și locul faptei
după ce a avut loc prelevarea criminalistică inițială,
te întorci la căutatul de piste.
Lucruri care n-au legătură criminalistică, hârtii, fotografii, așa ceva.
Și am găsit un CV care ne-a dat primii pași către un „Sean”.
Se pare că însoțea trupa George Clinton and the Parliament-Funkadelic în turnee.
Jen a încercat mereu să conecteze oamenii pentru a crea lucruri.
A fost o parte importantă a ceea ce a făcut.
S-au dus la adresa pe care Sean Salley a scris-o pe CV,
iar el nu locuia acolo. Plecase de acolo.
Ne concentram pe Sean
și am ajuns să avem multe adrese în New Jersey.
Detectivii au contactat aproape fiecare persoană din viața lui
pe care o cunoștea.
Unul dintre acei indivizi a văzut caseta video de la Carnegie Deli
și l-a recunoscut pe Sean Salley.
În mod semnificativ, o știa pe a doua persoană pe care încercam s-o identificăm.
Știau că porecla era „Dre”.
Așa că au început să-l caute.
Mergeam la adrese diferite, îi interogam pe oameni.
Și îmi amintesc că am ajuns la casa iubitei lui.
Cunoștea pe cineva pe nume Dre,
adică, iubitul/concubinul, Andre.
Andre nu era acolo.
Doar eu aveam cărți de vizită. Cred că de asta a rămas cartea mea.
20 MAI 2001 ZECE ZILE DUPĂ OMUCIDERI
Duminică dimineață, pe 20…
am primit un telefon la birou.
Era Andre.
Și era dispus să vorbească cu noi.
Andre Smith a apărut, în mod ironic, într-o mașină roșie,
care se potrivea descrierii mașinii pe care a văzut-o un martor
în apropierea locului crimelor.
Când a venit Andre Smith,
l-am întrebat dacă ne poate da un set de amprente,
a fost de acord și i-au luat amprentele.
Presupun că s-a gândit că va fi destul de deștept
să ne țină la distanță fără să se dea de gol
și să dea dovadă de cooperare.
Presupun că acesta era scopul lui.
Cei care au vorbit cu el l-au ținut în cameră multă vreme.
Detectivi cu vechime, față de noi.
Au continuat să vorbească cu el ore întregi.
Și când nu ajungeau nicăieri,
venea următoarea echipă. Oameni odihniți.
Era ca o ofertă nesfârșită de rezerve,
până găsești rezerva care face legătura, apoi continui cu ea.
Billy și Tommy Bidell au intrat și au încercat să vorbească cu el.
A negat că a fost în Manhattan, că a fost la locul faptei,
a negat că știa cine era Sean Salley.
I-am arătat instantanee de pe înregistrarea video.
Iar fața lui Andre Smith era acolo și putea să o vadă.
Dar el a negat.
Era ca în…
Cum se numește cântecul lui Shaggy? „It Wasn't Me.”
Se pricepea să nege, dar a continuat să vorbească…
Și există…
Detectivii glumesc mereu despre „nivelul de negare”.
„Nu știu despre ce vorbiți. N-am fost acolo.”
„Știu despre ce vorbiți. N-am fost acolo.”
„Am fost acolo, dar n-am făcut-o.”
Și, la urmă: „Am fost acolo și am făcut-o.”
Îl ghidam prin acele nivele de negare.
A venit un moment apoi
în care am reușit să-i potrivim amprentele,
în timp ce se afla acolo, cu banda adezivă.
Și asta devine extrem de important,
pentru că până atunci eram siguri că a fost acolo.
Eram siguri că a fost implicat,
dar nu aveam dovezi fizice,
care să-l plaseze la locul faptei în acel moment.
Este un imbold extraordinar de încredere pentru anchetatori
că sunt pe drumul cel bun.
Și acum puteau forța mai mult,
pentru că știau că a fost acolo,
spre deosebire de a-l împinge către ceva ce putea fi imprevizibil.
Eram acolo de câteva ore.
Am încercat strategii diferite, pentru că nu vorbea.
Tipul se ținea tare.
Șase detectivi au vorbit cu el și i-au spus:
„Te-am prins în flagrant delict,” și el tot a negat, știți?
Eu și Tom Bidell vorbeam și încercam să găsim altă strategie.
Și Irma a intrat în cameră.
M-a întrebat dacă ar putea să vorbească cu el acum,
în timp ce mănâncă.
I-am zis că n-am nicio problemă. O perspectivă nouă e binevenită.
Orice, numai să mai schimbăm situația.
„Lasă o femeie să intre. Vezi dacă-l poți înmuia.”
Nu-l cunosc pe Andre Smith.
Nu știu cine e persoana pe care o interoghez
până nu stau în fața ei.
Apoi pot să o citesc mai mult sau mai puțin, să citesc cum e.
Ce o declanșează.
„Îmi amintești de Ruben, fratele meu.”
Chiar așa era. Îmi amintea de fratele meu, Ruben.
Voi vorbi cu făptașii la nivel personal
și apoi voi intra la interogatoriu.
Pentru mine funcționează,
pentru că îi fac să se simtă confortabil cu mine.
Am avut deținuți care mi-au spus:
„Rivera mi-a zâmbit și m-a înjunghiat pe la spate.”
Irma are abilitatea de a citi suspectul
și de a afla cum trebuie să empatizeze
ca să poată continua și să obțină răspunsurile de care are nevoie.
Nu-mi pasă dacă porți un costum de 5.000 de dolari
sau dacă ești om al străzii, în trening și adidași murdari.
Nu contează pentru mine. Îi tratez pe toți cu respect.
Orice om care e rău
are ceva bun în el, în mod cert.
Trebuie să îi găsești vulnerabilitatea când îl interoghezi.
„Cum ai crescut?” „Am crescut la fel.”
Nu aveam jucării când eram mică. Uneori nu făceam Crăciunul.
Uneori nu aveam mâncare.
Am crescut într-o locuință socială, pot relaționa cu el.
Andre Smith a fost foarte politicos.
Vorbea încet.
A zis că are un copil.
„Ai un copil?” Știam că asta îi va arăta partea vulnerabilă.
M-am folosit de ea.
Dintr-o dată, am observat niște inflexiuni.
Și-a ridicat capul.
Era atent. O asculta.
Se vedea că ochii i s-au mai luminat.
A lovit ceva. Ca un nerv.
Mi-a spus că a făcut-o
pentru că avea nevoie de scutece pentru copil.
Atunci am crezut că e pregătit.
I-am spus: „Se vor întoarce. Sunt tipi grozavi. Sunt prietenii mei.
Poți vorbi cu ei. Sunt de încredere.”
Irma ne-a dat semnalul.
A trebuit să mă întorc. L-am întrerupt pe Tommy Bidell
care mânca un baton de ciocolată și bea o ciocolată rece,
care era cina lui preferată, de obicei.
I-am zis: „Fraiere, hai să mergem!
Lasă batonul! Hai să ne întoarcem!
Tipul s-a schimbat. Hai să stoarcem informații!”
E un interogatoriu cu o echipă în cea mai bună formă.
Irma îi atinge o coardă și îl face să vrea să vorbească.
E momentul crucial
în care a terminat cu negarea și e gata să scuipe informații.
Dădea din cap când îi puneam întrebări.
Îl făcusem pe Andre să vorbească.
A spus că l-a cunoscut pe Sean Salley în Newark printr-un prieten comun.
Sean Salley i-a spus că nu îi mergea bine, că nu aveam bani
și că punea la cale să jefuiască un loc care vindea iarbă, din Manhattan.
Apoi, în sfârșit, Andre Smith a descris crimele.
Intenționa să intre, să fure iarba și banii.
A spus că i-a spus fetei.
Când l-a rugat să nu-i facă rău ei și prietenilor.
I-a spus că nu asta era intenția lui.
Aduna banii și iarba pentru el.
S-a uitat afară. Salley se chinuia să-i lege pe toți.
A ieșit și i-a spus: „Stai tu aici cu ea!”
A legat pe toată lumea,
apoi tipul a început să-i împuște.
Când am ajuns la declarația scrisă pentru mărturia lui Andre Smith,
am aflat că comisarului de poliție nu i-a plăcut
că i-am admonestat fotograful.
Și nu i-a plăcut că am apărut în pantaloni scurți și tricou.
După zi sau două,
sunt retras de la caz de comisarul de poliție.
Sunt transferat la secția 2-5 din Harlem
și la brigada de detectivi de acolo.
Irma mi-a spus: „Scrie-i numele pe o bucată de hârtie!
„Pune hârtia în pantof, calcă pe ea timp de zece zile și totul se va rezolva!”
Știu de la mama tatălui meu. Credea în Santeria.
Credea cu tărie.
M-a învățat că, când cineva îți greșește,
ia o bucată de hârtie, scrie-i numele pe ea…
Știu că veți face asta de acum încolo.
Îi pui numele în pantof și calci pe el.
Calci pe el și îi spui că vrei să dispară din viața ta.
Așa că e greu să renunți, fiindcă te simți responsabil.
Dar nu pot să le dau părerile sau indicațiile mele detectivilor
și să-l subminez pe noul șef.
Pentru că acum e altcineva responsabil.
Dacă te sună și îți cer sfaturi, e grozav.
Dar nu te apuci să-i suni și să le dai sfaturi, nu?
Și era greu și pentru ei,
fiindcă știau că comisarul era supărat pe tine.
Nu sunt interesați să-ți vorbească ca să nu intre în belele.
Deci…
m-am forțat să renunț complet la caz.
Nici în presă nu l-am mai urmărit după aceea.
23 MAI 2001 13 ZILE DUPĂ OMUCIDERI
Au ucis trei oameni, au împușcat doi pentru 2.800 de dolari.
Poliția New York îl are în arest pe domnul Andre Smith.
Legat de al doilea suspect vinovat de aceste crime odioase,
pe care detectivii l-au identificat drept Sean Salley,
să fie clar că Poliția New York
va face tot posibilul ca el să fie în arestul poliției,
alături de complicele lui.
Eu îi sugerez să urmeze exemplul lui Andre Smith
și să se predea la cea mai apropiată secție de poliție.
Andre Smith a spus că a plecat din apartament cu Sean Salley.
S-au întors la Newark
și atunci l-a văzut ultima oară pe Sean Salley.
Am continuat să-l căutăm pe Sean Salley.
Trebuia să-i aflăm numărul și pe cine sună
și să-i urmărim telefonul.
Urmăream locațiile celulare.
S-a oprit în Louisiana.
Aveam o echipă de oameni, detectivi și sergenți, în New Orleans.
Salley părea să fie cu un pas înainte.
În acel moment, continui să vezi
dacă poți obține informații despre telefon, dar scăpase de el.
Nu mai aveam piste de investigație.
Încă o urmăream, dar au trecut deja două luni.
Investigația s-a blocat.
Am depus cerere pentru a pune cazul la America's Most Wanted.
Pe 14 iulie, America's Most Wanted a difuzat
cazul de omucidere Carnegie Deli, a lui Sean Salley,
în efortul de a obține piste.
E o emisiune națională.
Se difuzează în multe state și am alertat astfel publicul american.
Dumnezeu să binecuvânteze America, atât am de zis,
pentru că la 20 de minute după difuzare,
oamenii au început să sune.
Cineva din Florida l-a recunoscut și ne-a anunțat.
Se credea că e într-un centru pentru oameni fără adăpost, din Miami.
I-am contactat pe cei din Miami imediat.
Și ne-au spus că trebuie să-l prindem.
Un detectiv din Miami
interoga oameni de la adăpost.
Sean Salley a intrat pe hol și a fugit.
Câinii l-au găsit și l-au încolțit în curtea cuiva.
A fost capturat de un ofițer K9 din Miami.
A fost mușcat de câine în antebrațul stâng,
dar a fost tratat la fața locului și îl avem în arest.
E cercetat pe trei capete de acuzare de omor calificat
și pe unul de opunere la arestare fără violență.
Înainte să-l prindă, eram… Fiecare scârțâit auzit…
Nu puteam dormi noaptea. Credeam că cineva e pe urmele mele.
Odată prinși pe amândoi,
a fost o ușurare.
A FOST PRINS FUGARUL MASACRULUI DE LA CARNEGIE DELI
Prefectul de poliție Manhattan, la acea vreme,
mi-a zis să merg în Florida să-l interoghez pe Sean Salley.
Uneori, când oamenii sunt fugari,
e o ușurare să fii prins.
Părea puțin ușurat că a fost prins în acel moment.
L-am interogat. L-am întrebat ce s-a întâmplat.
A mărturisit.
Primiseră declarații orale și scrise de la el
în care a recunoscut că a ucis-o pe Jennifer.
Deși a spus că arma s-a declanșat și a fost un accident.
Și a dat vina pe Andre Smith
pentru oamenii din sufragerie.
Faptul că a recunoscut că a apăsat pe trăgaci,
din greșeală sau nu, și a omorât-o pe Jennifer Stahl
a fost semnificativ.
A fost semnificativ, pentru că nu contează
într-o urmărire penală pentru omor calificat
dacă ai ucis intenționat sau accidental pe cineva.
De fapt, nici măcar nu contează dacă persoana a murit
pentru că ai împușcat-o tu sau altcineva.
Dacă participi la jaful în cauză
ești responsabil, conform legii,
de omucidere la fel de mult ca persoana care a apăsat pe trăgaci.
CAP DE ACUZARE: OMOR PRIN IMPRUDENȚĂ
Phillip King a stat în rândul doi în sala de tribunal,
la prima sa întâlnire față în față cu Sean Salley,
unul dintre cei acuzați de uciderea fiului lui King, Stephen.
Îmi tot spuneam: „Stăpânește-te!”
PHILLIP KING TATĂL LUI STEPHEN KING
„Nu sări peste balustradă la gâtul lui!”
Am văzut. Am văzut prin ce a trecut omul acela.
Sper că am o relație asemănătoare cu fiul meu.
M-am emoționat.
Cred că am și e și relația pe care am avut-o cu tata.
Noi eram ocupați cu pregătirile pentru proces.
Pentru tine e un an sau doi mai târziu, dar pentru mama, tatăl, fratele sau sora
e ca și cum s-a întâmplat ieri.
SEPTEMBRIE 2001 TREI SĂPTĂMÂNI ÎNAINTE DE PROCES
Era marți.
Eram cu copiii mei, îi duceam la școală.
Am auzit că un avion s-a prăbușit în World Trade Center.
Purtam blugi și tricou.
Din cauza problemelor de la Carnegie Deli, m-am acasă și m-am îmbrăcat în costum.
Presupun că mi-a luat cam 20 de minute.
Am auzit al doilea avion prăbușindu-se în timp ce eram în apartament.
A fost cu adevărat ceea ce numim „terifiant”.
Toți erau neliniștiți și speriați.
Toți cei pe care îi vedeai.
E incredibil ce s-a întâmplat acolo.
Când totul s-a prăbușit… Nu uiți niciodată lucrurile alea.
Am pierdut prieteni foarte buni.
E greu să vorbești despre asta.
Am supraviețuit.
Poate că cele 20 de minute m-ar fi pus în altă locație,
care ar fi avut rezultate diferite.
Mereu mă gândesc că faptul că m-am oprit să-mi iau costumul
și că n-am ajuns acolo în ținută de stradă mi-a salvat viața.
Au murit oameni în acea zi, Dumnezeu să-i odihnească,
dar morțile nu s-au oprit acolo.
După 20 de ani, am fost diagnosticat cu un cancer legat de 11 septembrie.
Teroriștii care au făcut asta au câștigat mai mult, ca să zic așa.
Am fost implicată intens în 11 septembrie.
Biroul meu a fost întors cu susul în jos.
Asta mi-a schimbat radical viața.
Mi-a schimbat viața profesională, personală, totul.
Toți am fost implicați. Am fost toți acolo în aceeași zi.
Cu toții am simțit că era necesar să ne susținem reciproc.
Am continuat să o facem.
Apoi ne-am întors la muncă și am făcut ce știm mai bine.
Apoi am continuat.
MAI 2002 UN AN DUPĂ OMUCIDERI
LINIA POLIȚIEI NU TRECEȚI
Procesul a durat aproape un an până la data crimelor.
A fost un proces unic.
Nu mai văzusem așa ceva.
Amândoi erau judecați în același timp.
Erau doi jurați și cei doi inculpați în sala de judecată.
Avantajul de a proceda așa era
că evitam ca victimele supraviețuitoare să se întoarcă
și să retrăiască asta de două ori în cele două procese separate.
E destul de traumatizant o dată.
Nu-mi place să fiu în centrul atenției.
Iată-mă, într-o boxă, spunându-mi povestea.
M-am concentrat pe prietena mea, Francesca, care era acolo
și venise cu mine.
Asta m-a ținut cu picioarele pe pământ.
Procesul a durat câteva săptămâni.
Au fost mulți martori.
Voiam să înțeleg ce s-a întâmplat cu Jen,
cu prietenii pe care îi iubea atât de mult.
A fost prea mult să văd fotografiile de la locul crimei.
Unul dintre făptași a spus:
„Când eram cu Jennifer, o păzeam cu o armă,
îmi tremurau mâinile fiindcă mi-era foarte frică.
Am vrut doar să ies de acolo. S-a declanșat din greșeală.”
Ba nu.
Și motivul pentru care știm asta e pentru că rana de la cap a lui Jennifer,
rana de glonț, a fost o rană de contact apropiat.
Nu-mi spune că te mișcai și tremurai și a explodat din greșeală!
Nu, ai ținut-o intenționat și ai tras-o.
Dovezile nu mint.
Oamenii, da.
Mult.
MASACRUL DE LA CARNEGIE DELI AMBII VINOVAȚI
UCIGAȘII DE LA CARNEGIE PRIMESC 120 DE ANI
JUDECĂTORUL ÎI ÎNGROAPĂ PE UCIGAȘII DE LA CARNEGIE
Când am auzit verdictul pentru Carnegie,
a fost o ușurare și un sentiment de mândrie, evident.
Eram foarte fericit, pentru că tot efortul
și, în numele celor care au murit,
în numele lui Rosemond și Anthony care erau încă în viață,
familiilor lor, familiilor tuturor,
acum, în sfârșit, puteau încheia capitolul acela.
Am dormit mult mai bine
știind că nu vor mai vedea lumina zilei.
Oamenii săreau și sărbătoreau? Nu.
A fost un moment tăcut
în care oamenii…
S-au îmbrățișat și au plâns.
- O ușurare. - Da.
S-a făcut dreptate.
Mulți dintre noi au fost afectați de moartea lui Jen,
deși nu ne cunoșteam.
Dar apoi am luat legătura.
În fiecare an, după tragedie,
am sărbătorit viața lui Jen de ziua ei.
Ziua Generalului Jen.
Era un suflet bun.
Chiar era.
Irma m-a sunat și mi-a spus despre condamnare.
M-am bucurat să aflu că a existat o condamnare.
Dar e…
Nu e ca și cum ai câștiga Campionatul Mondial.
Nu te bucuri că a murit cineva ca să se întâmple asta.
E ciudat. Nu știu cum să explic senzația.
Când am devenit polițistă, am început să am atacuri de panică.
Prima dată când am avut unul,
am avut două cadavre într-o zi. Nu fusesem niciodată expusă morții.
În cele din urmă, am învățat cum să-mi controlez trăirile.
Îmi imaginez un comutator în cap.
Ca un întrerupător. Pot să-l apăs.
„Pornit, oprit.” Îl pot porni și opri.
Nu e vorba că nu-mi pasă.
Nu poți controla ce se va întâmpla, așa că…
înveți să trăiești zi după zi.
Așa trăiesc eu, zi după zi.
Crimele astea au fost fără sens.
M-a adus înapoi la primul caz
în care am înțeles cât de răi pot fi oamenii.
A fost cazul Michael McMorrow, din 1997.
A fost atât de brutal!
Exagerat!
Unul dintre cele mai tulburătoare locuri ale faptei
și am văzut mii.
Ajungem la adresa Central Park West 115 la care se reportase o persoană dispărută.
Era o clădire de lume înstărită.
Am văzut o fată și un băiat, într-o cadă,
în apă, spălându-se unul pe altul.
Oricât de ciudată ar fi fost scena aceea,
a observat că era niște sânge.
Și a spus: „E un cadavru în lac.”
Cadavru în lac. Serios? Chiar vrei să te cred?
Cadavrul lui Michael McMorrow, de 44 de ani,
a fost scos dintr-un lac din Central Park din New York.
Victima fusese înjunghiată de 30 de ori, tăiată și eviscerată.
De ce ar vrea cineva să-l distrugă așa?
De ce?
Subtitrarea: Andra Foca -l distrugă așa?