NA OSTROVĚ MANHATTAN
JSOU DVA DETEKTIVNÍ ODDÍLY ZAMĚŘENÉ NA VRAŽDY
MANHATTAN SEVER A JIH
VYŠETŘUJÍ TY NEJBRUTÁLNĚJŠÍ A NEJNÁROČNĚJŠÍ VRAŽDY
TOTO JSOU JEJICH PŘÍBĚHY
10. KVĚTNA 2001
19:30
Zavolali mi se slovy: V Carnegie Deli máte pětinásobnou vraždu.
Když jsme dorazili na místo, venku byla strašná spousta lidí.
Strážníci oblast uzavřeli. Chtěli jsme je zadržet
a všechny vyslechnout. Snažili jsme se co nejdřív najít svědky.
Dorazil jsem tam a dostal instrukce od detektivů.
Na místě byli tři smrtelně zranění lidé a dva mrtví.
Ty tři převezli na pohotovost a dopravili je do nemocnice. Neumím si představit,
že bych tam ležela a slyšela střelbu s vědomím, že budu další.
V New Yorku nemůžete zastřelit pět lidí. Tvrdě na vás udeří.
Dopadnou vás.
Každý případ vás připraví o kousek duše.
Tuhle práci můžete dělat, jen pokud vám na tom opravdu záleží.
VRAŽDY MANHATTAN SEVER A JIH
Chcete odhalit pravdu. To detektivové dělají.
Vždycky rád nahlížím za oponu. Co se skutečně stalo?
Je důležité zjistit, kdo vraždil. A to je moje práce.
New York City.
New Yorská policie.
To jsme my.
VRAŽDY: NEW YORK
Miluju New York. Vyrostla jsem v Alphabet City
na Desáté ulici na sídlišti. Rodiče na mě byli hodně přísní.
Nikdy jsem nic nesměla. Ale na střední jsme vynechávali hodiny a
chodili do kina na Čtyřicáté druhé ulici. Dlouho to platilo za dost upadlé místo,
byly tam píp show, pedofilové u arkádových her,
ale mělo to barvy. Mělo to život. Taky jsem tam mívala nějakou tu práci. Bohužel.
Stala jsem se policistkou a tam byla vysoká zločinnost.
Policisté, které najímali v osmdesátých letech,
pak čistili tamější ulice v devadesátých.
V roce dva tisíce jedna Broadway akorát dosáhla vrcholu.
Divadla byla každou noc našlapaná a Carnegie
Deli se dařilo. Lidé čekali ve frontě, aby se tam dostali.
Celé to září. Je to blázinec plný turistů,
kteří si můžou těmi obřími sendviči vykloubit čelisti.
Bylo to hned vedle divadla, kde se natáčel Letterman.
A tak se tam lidé hrnuli. Bylo to jedno ze slavných míst.
Stalo se to ve čtvrtek. Začal jsem pracovat toho dne
dřív a už jsem měl padla. Byl jsem na hřišti a trénoval
jsem synův baseballový zápas.
Hra akorát skončila, když mi zavolali.
Řekli, že k tomu došlo v Midtownu na Manhattanu v Carnegie Deli.
Rychle jsem se tam vydal. Zpětně si říkám, že jsem si měl vzít oblek. Nevzal.
Přijel jsem v šortkách a tričku.
Zločin, ke kterému v budově došlo, se stal v bytě v nejvyšším patře,
ne v restauraci. Odehrálo se to v pátém patře.
Mluvili jsme se sousedy. Zjišťovali jsme, jestli nám někdo může říct,
kdo ti lidé jsou.
Za pomoci lahůdkářství Carnegie Deli jsme identifikovali Jennifer Stahlovou.
Byl to její byt.
Pamatuju si, jak jsem stál ve dveřích
toho domu a viděl jsem, jak jde nějaký chlápek ze schodů a fotí.
Neznám všechny z jednotky na místě činu jménem, ale všechny poznám.
Už v tom dělám dost dlouho, a tak jsem si řekl: Kdo si to tu fotí?
Pamatuju si, že se to odehrálo nějak takhle.
Kdo jste? Co děláte na místě činu? Jste z oddílu?
Ne, nejsem. No tak kdo jste? Jsem fotograf od policejního komisaře.
Povím vám, co přesně jsem řekl: Je mi u prdele, kdo jste, vypadněte z místa činu.
U takových případů se chce každý podívat. Ale když máte na starost místo činu,
je jedno, kdo je šéf, musíte říct: Nesmíte dovnitř.
Vyšli jsme nahoru a vešli do bytu. Na podlaze ležela na břiše dvě těla.
Ruce měla za zády, svázány lepicí páskou. Obě měla průstřel v hlavě.
Nedošlo k vloupání. Dveře nebyly rozbité. A to o něčem vypovídá.
S Barbarou Butcherovou je to jako mít dalšího
detektiva na místě činu ale detektiva, který ví vždycky víc než vy.
Byla jsem koronerka, pracovala jsem pro úřad soudního lékařství v New Yorku.
Dorazili jsme na místo a ohledali tělo. Spolupracovali jsme s policií.
Místo činu patří jim. Tělo patří mně.
Čtyři lidi postavili do řady a postříleli.
Raz, dva, tři, čtyři.
Krevní stopy se táhly v pravém úhlu přes podlahu v obýváku.
Pak tam byly krevní skvrny v místech, kudy záchranáři odtáhli ty dva lidi.
Potom jsem nafotila zranění. Jejich ruce svázané za zády,
spoutané kotníky…
a tak podobně.
Jeden z detektivů mi říkal, že mě zavede na místo,
kde podle nich došlo k první oběti. To byla Jennifer Stahlová.
Někdo mi řekl, že je majitelkou bytu a že ji odvezli, protože ještě měla puls.
I když tam nebylo její tělo, musela jsem sesbírat veškeré důkazy,
abych se dozvěděla o té osobě co nejvíc, když je pravděpodobné, že zemře.
Vrátili jsme se do nahrávacího studia.
Měla tam takovou úžasnou kreativní záležitost, co by se mi samotné líbila.
A přepadla mě vlna smutku.
Vidět krev v tom malém roztomilém studiu. To nebylo dobré.
Musíte si dát pozor a oprostit se od svých emocí. Takže rychle.
Musíte to v sobě ututlat. Musíte to hned udusat. A věnovat se práci.
Pamatuju si, jak jsem vešel do bytu. Bylo zřejmé, že se tam podniká.
Nešlo o nějaké pytlíčky trávy říznuté oreganem,
nakoupené v parku na Washington Square.
Prodávala luxusní marihuanu.
Chyběly tam drogy a peníze.
Hned nás napadlo, že šlo o loupež, co se zvrhla. Ale fakt,
že jsme měli čtyři lidi na podlaze, je neobvyklý. To se tam vážně neděje.
Střelili je zezadu do hlavy. To je poprava.
Můžeme se domnívat, že šlo o osobní záležitost.
Jennifer mohla mít problém se svým přítelem nebo s někým dalším. Fakt,
že prodávala trávu, nebyl podstatný,
i když tehdy ještě nebyla marihuana legální.
Větší starost nám dělalo pět obětí.
Média se na to vrhla od začátku. Doneslo se to k nim už dané noci.
2 HODINY PO VRAŽDÁCH
Detektivové na místě činu
pátrají po stopách několik hodin poté, co dva muže a ženu zavraždili.
Dalšího muže a ženu hospitalizovali.
Zavolal mi kamarád a říká: Zapnula sis televizi? Viděla jsi zprávy?
U Jenn doma se střílelo.
Přerušili televizní vysílání.
Masakr, ke kterému došlo hned nad Carnegie Deli.
Střelba ve stylu popravy, uvnitř budovy byli svázaní lidé
s ústy přelepenými páskou.
Zlomila si prst a šla na operaci. Na ruce byla vidět sádra, tak jsem věděla,
že je to Jenn. Věděla jsem, že je to ona.
Mediální tlak nám hodně pomohl.
Manhattan je policejně rozdělen na sever a na jih.
Dělící čáru představuje Devětapadesátá ulice.
Manhattan jih má na starosti všechno jižně od Devětapadesáté, až dolů po Battery,
od řeky k řece. Každý obvod má několik okrsků.
Každý okrsek má detektivní oddíl. Oddělní vražd přichází
jako podpůrná skupina, když dojde v nějakém z okrsků k vraždě.
Případ přiřadili okrsku Midtown sever. To znamená oddělení vražd Manhattan jih.
Potřebujete personál. Čím víc máte lidí, tím víc informací získáte.
Bylo třeba dostat i Manhattan sever.
Volali nám, abychom jim pomohli. My to po nich nechtěli.
Těm z Manhattanu jih jsme říkali zjihlý.
Poldové v jednotce Manhattan sever jsou drsnější.
Ale když jsem šla pracovat na jih, změnila jsem názor.
Musíte tam zapojovat hlavu a vyšetřovací schopnosti, protože
v řadě případů šlo o vraždu mezi lidmi, co se neznali.
Pachatelé přicházeli z New Jersey,
Brooklynu, Queens. Odevšad.
Několik svědků vidělo odjíždět červené auto.
Když si tyto kousky informací poskládáte dohromady,
buď zapadnou do vzorce vyšetřování, nebo je vyloučíte.
Ale všechno stojí za pozornost.
Ze všech sil jsme se snažili zjistit maximum.
Nejprve jsme identifikovali Jennifer Stahlovou.
A následně jsme museli identifikovat všechny oběti.
Identifikujete osoby a pak začnete vyšetřovat.
Děláte viktimologii. Nahlížíte do jejich minulosti.
Měli jsme databázi gangů, takže je zkontrolujete.
Obrátili jsme se na protidrogové. Hledáte přezdívky,
telefonní čísla a tak dále.
Mrtví na místě byli Stephen King a Charles Helliwell.
Jennifer to nepřežila. Zemřela po pár hodinách. Byla to střelná rána do hlavy.
A ti další dva nějakým zázrakem, navzdory tomu, že je postřelili do hlavy, přežili.
Mám pocit, jako by nade mnou někdo držel ochrannou ruku. Že se mnou byla
-určitě moje mamka nebo něco takového. -PŘEŽIVŠÍ
A bůh mi stál po jednom boku a máma po druhém. Protože jo,
bylo to o fous.
Střelili mě napravo pod ucho, hned jak mi končí vlasy.
Střela vyšla ven nad týlní kostí.
Takže v podstatě kopírovala zaoblení lebky a vyletěla. To je štěstí.
Protože kdyby šla dovnitř, nejspíš bych tady nebyl.
Neopustil jsem svoje místo, protože jsem nic nevěděl.
Ležel jsem ve velké kaluži krve. Nevěděl jsem,
jestli jsem měl kulku ještě pořád v sobě.
Jestli bych ji nevtiskl hlouběji a jestli bych kvůli tomu neumřel.
Prostě jsem nevěděl. A tak jsem zůstal, kde jsem byl.
A když jsem měl dojem, že už jsou pryč, rozvázal jsem si svázané ruce,
natáhl se pro mobil v kapse a zavolal na tísňovou linku. A pořád jsem telefonoval.
Nevěděl jsem. Chtěl jsem se rozloučit s přáteli.
Snažili jsme se z obou přeživších dostat nějaké svědectví.
A detektivové už byli v nemocnici, hned jak jsem tam přijel. Řekl jsem jim,
co jsem věděl. A co jsem viděl.
Zjistili jsme, že všechny oběti byly od divadla.
Umělci. Dozvěděla jsem se, že jedna přeživší byla zasnoubená
za jednoho zesnulého.
Řekl jsem policii, že Jenn mě představila Rosemond
a Treyovi ze Saint John. Jen tak seděli se skleničkou vína.
Řekla, ať se k nim přidám. To jsem udělal.
Chtěl jsem se tam jen zastavit, přistřihnout ji vlasy a vzít si trávu.
Jsem kadeřník. Měli jsme výměnný obchod.
Asi po patnácti minutách po mém příchodu někdo zazvonil.
Jaksi rozostřeně vidím vcházet dva lidi. Dala se rozpoznat jejich postava.
Jeden byl vyšší než druhý, jeden pohlednější než druhý.
Vůbec jsem je neznal.
Ten vyšší z nich vytáhl zbraň, kterou měl za opaskem, a řekl:
Všichni na zem a dejte ruce za záda.
Udělal jsem přesně, co chtěl, a myslel jsem si,
že tím třeba předejdeme tomu, aby něco eskalovalo, ale…
Jeden z nich zavedl Jennifer do druhé místnosti. Pamatuju si, jak prohlásila:
Prosím, vezměte si, co chcete. Neubližujte mým kamarádům.
A tehdy jsem uslyšel první výstřel.
A myslím, že ji tam nejspíš zabil.
Už jsem ji tam potom neslyšel.
Tak jsem myslel… pomyslel jsem si… věděl jsem: Je to tady. Říkal jsem si,
že už je po všem.
Smrt neoznamujeme po telefonu. Je to tváří v tvář.
Musíte zaklepat pozůstalému na dveře a povědět
mu, že někdo z jeho rodiny zemřel. To je skutečně ta nejtěžší část.
Nejde vám to snadno z pusy říct někomu, že jejich milovaného zavraždili.
Ještě takhle tragicky a nesmyslně. A myslím,
že to má ještě další úroveň. Víte, člověk to prostě všechno cítí,
když se to lidé poprvé dozvědí. Je to tak. Ano. Není to vůbec jednoduché.
-Bylo to jedenáctého května. -Jedenáctého.
Rodiče byli na Cape Cod a přišel policista.
Máma v županu zalívala květiny.
Jo, bylo nějakých šest ráno.
Dva policajti se ptali: Jste Caren Halliwellová?
Sevřelo se jí srdce.
Zeptali se jí, jestli je tam její manžel. A byl. Tak je usadili a oznámili jim,
že je Trey mrtvý.
Jo.
Toho dne se naše životy jednou pro vždy změnily.
O dva dny později měl narozeniny. Zrovna kvetly šeříky.
Hrozně šeříky miloval. Narodil se i zemřel ve vrcholném období šeříků.
Trey jel do New Yorku,
aby se seznámil s Rosemondinou rodinou a dorazil na bratrancovu svatbu.
Měli přespat u Jennifer nad Carnegie Deli.
Jo.
A tak skončili tam.
Soucítím s nimi.
Rosemond jela navštívit Jenn, ale měla jsem pocit,
jak je to strašně smutné, protože Trey vlastně
Jenn doopravdy neznal.
Byla to kamarádka kamarádky, se kterou trávila čas.
Odebrali jsme k případu osmnáct otisků prstů, od vnitřku bytu po zábradlí.
Nenašli jsme ale žádné nábojnice. To o něčem vypovídá.
Pět výstřelů a žádné nábojnice. Nejspíš se pídíte po revolveru.
Možná odhodili zbraň do kanálu. Zavolali jsme na kanalizace.
Koukali jsme se do odpadků. Lidé prohledávali popelnice.
Dělali jsme, co jsme mohli, abychom získali co nejvíce informací.
Na schodišti byla nainstalovaná bezpečnostní
kamera. Dané noci ji objevili.
Záznam na kameře zachytil dva černochy.
Jeden měl dredy a kapuci a druhý kratší vlasy.
V minulosti, ze všech těch stovek vražd, na kterých jsem pracoval,
měla jen ještě jedna další video.
A tak mě překvapilo, když jsem záznam viděl.
Říkal jsem si: Páni, to je moc dobré.
Byli to podezřelí. Měli jsme pár lidí, se kterými jsme chtěli mluvit.
K případu došlo v půl osmé večer. Pracovali jsme na daném místě nonstop.
Jennifer měla záznamník. Přehráli jsme si ho.
Její kamarádka se ptala, jestli je v pořádku,
protože se jí neozývala,
a tak jí vrtalo hlavou, kde je.
Zavolala jsem k Jennifer domů, zrovna když došlo k vraždám.
Na základě vzkazu jsme potřebovali kamarádku vyslechnout a zjistit,
proč o ní měla takovou starost.
Jedenáctého května ráno přišli ke mně domů detektivové z oddělení vražd.
Vypadali, jako by zrovna přišli ze setu
seriálu Policie New York, a vyptávali se mě na její podnikání.
Řekla jsem jim, že šlo o místo, kde se scházeli lidé.
Trávili tam čas kamarádi. Pokuřovali, povídali si.
Takže jste tam narazili i na cizí lidi, a nutně se z vás nestali přátelé.
Jennifer kvůli nákladům prodávala trávu.
Dozvěděli jsme se, že se objevila v Hříšném tanci.
Ale hudba ji v té době zajímala víc než tanec a herectví.
Nahrávací studio měla v místnosti, kde prodávala trávu.
Taky tam nahrávala s přáteli.
Lidi, kteří procházeli jejím bytem, byli zároveň její přátelé.
Byl tam čím dál větší provoz. Myslím, že jí to někdy připadalo chaotické.
Občas tam měla kamaráda, který jí pomáhal obstarávat dveře.
Steven tam oné noci pracoval a otvíral jí dveře.
Prodávala kamarádům a lidem z oboru.
Obchodovala taky s pár slavnými lidmi. S herci ze Saturday Night Life a podobně.
Její klientela byla hodně uznávaná. Musela vás znát.
Když jste řekli ten a ten mě sem poslal, nepustila vás. Byla opatrná.
Bylo to pro nás jako pro její přátele hodně těžké a nepochopitelné.
Protože pokud byste po Jennifr něco chtěli, dala by vám to.
Nebyl vůbec žádný důvod postřílet pět lidí.
Viděla jsem Jenn jenom pár dní před vraždou a působila velice znepokojeně.
Jennifer se v té době hádala se svým přítelem. Domnívám se,
že se od něj snažila odejít a on jí nešetrně
popadl za ruku. A tak si zlomila prst.
Jedním z podezřelých byl i černoch s dlouhými dredy.
Byla jsem si hodně jistá, že ji zabil její přítel.
Protože odpovídal tomu popisu.
Na základě informací od Barbary jsme dohledali
jméno přítele Jennifer Stahlové a vyslýchali jsme ho.
Měli spolu nějaké problémy. Museli jsme se ujistit,
že neměl co dočinění s vraždou.
Byl jsem si jistý, že to její přítel neudělal.
Přišlo mi, že to na něj vůbec nesedí. Potkal jsem se s ním a choval se dobře.
Nemyslím, že by něco takového provedl.
Vyslechli jsme přítele Jennifer Stahlové, ale na základě informací, co nám poskytl,
jsme ho vyloučili. Nejednalo se o pachatele.
Potom mi zavolal a řekl: Musel jsem si sehnat právníka.
Všichni si mysleli, že jsem to udělal já. Já na to: Jo,
myslela jsem, že jsi to byl ty.
Odvětil: Jak sis mohla myslet,
že jsem to udělal? Miloval jsem ji.
Řekla jsem: Hádali jste se a měla zlomený prst.
Tvrdili, že z místa odcházel černoch s dlouhými
dredy. A dodala jsem: Co jsem si měla myslet?
On: Cože? Omluvila jsem se mu.
Když mě propustili z nemocnice, detektivové mi řekli,
že Rosemond si tam nechají mnohem déle, protože měla kulku zaseknutou v čelisti.
Neznali jsme se. Jenom jsme se oba stali obětí
příšerných okolností.
Ona víc než já. Vždyť přišla o svou drahou polovičku.
To já si…
vůbec neumím představit.
Jako prokurátor musím získat co nejvíc informací v co možná nejkratším čase.
Ale také nesmím zapomínat na to, že mluvit do detailu o něčem,
na co lidé chtějí jenom zapomenout, je velice traumatické.
Pamatuju si, jak jsem mluvil s Rosemond dva dny nato.
Popisovala mi, jak se střelba ozývala blíž a blíž k ní.
Popisovala, jak cítila, že bude další na řadě.
Slyšela i střelu, která zabila jejího snoubence, Charlese Halliwella.
Neumím si představit tam takhle ležet, slyšet střelbu, a vědět, že jste na řadě.
I kdyby to měla být poslední věc, kterou udělá, otočila se, aby viděla toho,
kdo ji zabil. Pohnula se a otočila hlavu v úplně
poslední okamžik, než ji střelili. A to jí možná dost dobře zachránilo život.
Rosemond řekla, že na první zvonek reagoval Stephen King.
Slyšela, jak říká Jennifer: To je Shawn. A ona odpověděla: Dobrá, pusť ho nahoru.
Takže v této fázi jsme se prvně dobrali jména Shawn. Neměli jsme příjmení,
ale alespoň jsme znali jméno jednoho z dvojice.
12. KVĚTNA 2001, 2 DNY PO VRAŽDÁCH
Naše dvě hlavní vodítka bylo ono jméno Shawn a měli jsme taky video.
To byly dvě hlavní věci, kterých jsme se museli držet.
Získali jsme hodně otisků, ale neznali jsme jejich hodnotu
ani jestli by k něčemu vedly, nebo jestli nepatřily třeba policistům.
Vyslýchali několik lidí, co si od ní koupili trávu.
Snažili se sledovat všechny stopy, protože mohli narazit na někoho,
kdo znal toho Shawna.
Když jsem viděla videozáznam, Shawna jsem nepoznala.
Opravdu jsem nevěděla, kdo by to mohl být.
Když jsme prohledávali byt na místě činu,
po prvotním forenzním sběru vzorků se vrátíte a hledáte ještě další vodítka.
Věci jako fotky a poznámky. Našli jsme životopis,
který nám poskytl první krok k Shawnovi.
Dělal bedňáka skupině George Clinton and the parliament funkadelic.
Jenn se vždycky snažila spojovat s lidmi, se kterými by mohla něco tvořit.
Šlo o velmi podstatnou část její činnosti.
Dorazili na adresu, kterou Shawn uvedl v životopisu,
ale nebydlel tam. Odstěhoval se pryč.
Soustředili jsme se na Shawna a dobrali jsme se několika adres v New Jersey.
Detektivové kontaktovali snad každého, kdo ho mohl znát.
Jedna z těch osob viděla videozáznam z Carnegie Deli a poznala Seana Salleyho.
A poznala i druhého člověka, kterého jsme se snažili identifikovat.
Prý se mu přezdívalo Dre.
Začali jsme ho stíhat.
Chodili jsme po různých domácnostech a vyslýchali svědky.
Zašli jsme taky k jeho přítelkyni.
Znala někoho jménem Dre. Šlo o jejího přítele, skoro manžela Andreho.
Andre nebyl doma a já byl jediný, kdo u sebe měl vizitky.
Proto tam zůstala moje vizitka.
20. KVĚTNA 2001, 10 DNÍ PO VRAŽDÁCH
Dvacátého května v neděli ráno nám někdo zavolal na stanici.
Byl to Andre.
A byl ochotný s námi mluvit.
Andre Smith ironicky dorazil v červeném autě, které odpovídalo popisu auta,
které svědci viděli odjíždět z místa činu nedlouho po vraždách.
Když Andre Smith přišel, požádali jsme ho o otisky prstů,
s čímž souhlasil. Odebrali jsme je.
Domníval se, že je dost chytrý na to, aby se do ničeho nenamočil.
Ale aby zároveň mohl tvrdit, že projevil dobrou vůli.
O to mu šlo.
První dva lidé ho vyslýchali hodně dlouho. A to šlo o starší detektivy.
Oproti nám byli zkušenější. Mluvili s ním několik hodin.
A když se nikam nedostali, přišel na řadu další odpočinutý
a vyspalý tým.
Je to v podstatě nekonečná zásoba hráčů na střídačce,
dokud jeden z náhradníků nenaváže spojení. A pak se držíte toho.
Šel tam Billy a Tommy Bidell a zkoušeli s ním mluvit.
Popřel, že by byl na Manhattanu, popřel, že byl na místě činu, popřel,
že by měl ponětí, kdo je Shawn Salley.
Ukázal jsem mu fotky ze záznamu bezpečnostní kamery.
Tvář Andreho Smithe byla přímo tam, viděl ji. A nic. Zapíral.
Bylo to jak v té písničce od Shaggyho „It Wasnt Me", to já ne!
Popírání mu šlo hodně dobře.
Ale mluvil dál.
Detektivové vtipkují o různých úrovních zapírání. Nevím, o čem to mluvíte.
Nebyl jsem tam. Vím, o čem mluvíte. Ale nebyl jsem tam.
Byl jsem tam, ale neudělal jsem to. Až nakonec: Byl jsem tam a udělal jsem to."
A tak jsme pokračovali.
Mezitím se nám podařilo najít shodu mezi jeho otisky a otisky na lepicí pásce.
A to pak bylo hrozně důležité, protože od té doby jsme
si byli dost jistí, že tam byl.
Měli jsme silný pocit, že v tom má prsty, ale zatím jsme neměli fyzický důkaz,
který by ho spojoval s místem činu.
Vyšetřovatelům to, že se vydali správným směrem,
ohromně zvedlo sebevědomí.
Teď nejspíš mohli i trochu přitlačit, protože věděli, že tam byl,
zatímco předtím se ho snažili dotlačit někam, kde sami neměli odpovědi.
Strávili jsme tam několik hodin, přistupovali jsme k tomu z různých úhlů,
protože se nikam neposouval.
Tenhle chlap byl dost tvrďák. Mluvilo s ním šest detektivů.
V podstatě mu řekli: Načapali jsme vás. A on to pořád zapíral.
S Tomem Bidellem jsme se snažili přijít s jinou strategií.
A do místnosti vešla Irma a řekla: Nevadilo by vám,
kdybych si s ním promluvila?
Já na to: Vůbec ne, Irmo, posluž si. Šlo o neokoukanou tvář. Tak jsem to bral.
Cokoli, jen abychom se pohnuli z místa.
Však víte: Pusťte tam ženskou, jestli ho neobměkčí.
Neznám Andre Smithe. Nevím, kým člověk, kterého vyslýchám, je, do chvíle,
než si před něj sednu.
Pak poznám, co je zač a jaký má spouštěcí mechanismus.
Řekla jsem: Připomínáte mi mého bráchu Rubena.
Trochu se mu podobal. Mluvím s pachateli na osobnější úrovni
a následně přejdu k výslechu.
Funguje to, protože se se mnou cítí příjemně.
Ale už jsem měla vězně, co prohlásili: Riverová se na mě usmála a pak mě bodla.
Irma má dar podezřelé přečíst a přijít na to, kde s nimi má navázat kontakt,
aby z nich mohla dostat odpovědi, které potřebuje.
Je mi jedno, jestli na sobě máte oblek
za pět tisíc dolarů, nebo jste bezdomovec ve špinavých keckách.
Pro mě to není rozdíl. Ke všem se chovám s respektem.
Každý, kdo je zlý, v sobě má stále něco dobrého, ať už je to cokoli.
Musíte v nich při výslechu to dobré místo objevit.
Jak jste vyrůstali? Jo, já vyrůstala stejně. Neměla jsem hračky.
Někdy jsme neměli jídlo. Vyrůstala jsem na sídlišti,
takže se do nich mohu vcítit.
Andre Smith byl velice zdvořilý.
Mluvil laskavým hlasem.
Tvrdil, že má dítě. Ó, vy máte dítě?
Věděla jsem, že to ukáže jeho jemnější stránku.
Použila jsem to.
Z ničeho nic jsem si povšiml jakési reflexe. Zvedl hlavu. Byl zaujatý.
Naslouchal jí. Spatřil jsem,
jak se mu zlehka rozzářily oči. Na něco narazila. Jako na nerv.
Potom mi řekl, že to udělal, protože potřeboval na pleny.
Byl připravený. Povídám mu: Vrátí se. Jsou to skvělí lidé. S nimi si promluvte.
Můžete jim věřit.
Irma nám dala signál. Vyrušil jsem Tommyho,
protože se právě ládoval čokoládovou buchtou s čokoládovým drinkem,
což byla jeho obvyklá večeře.
Spustil jsem na něj: Zahoď to. Chlap se mění před očima. Půjdeme tam a udeříme.
Šlo o týmový výslech ve vrcholné formě.
Irma navázala osobní kontakt a připravila ho na přiznání. To je onen zlomový bod,
kdy skončil se zapíráním a je připravený nám vychrlit potřebné informace.
Pokládal jsem mu otázky.
Přiměli jsme ho mluvit. Pověděl nám,
že poznal Shawna Salley v Newarku přes společného kamaráda.
Na Shawna Salley se zrovna lepila smůla, neměl peníze, a tak přišel s plánem,
jak vykrást místo, kde se na Manhattanu prodává tráva.
A pak mluvil o vraždách.
Měl v úmyslu jenom ukrást trávu a peníze.
Vypovídal: Dokonce jsem to té holce řekl, když spustila: Prosím, neubližujte nám.
Řekl jsem jí, že kvůli tomu jsem nepřišel.
Balila mu peníze a marihuanu. On se podíval,
jak se Salleymu nedařilo ostatní spoutat. A tak se vydal k němu se slovy: Na.
Zůstaň u ní. A šel je svázat. A potom řekl,
že ten chlap najednou začal střílet.
Jakmile jsme pořizovali psanou výpověď a doznání Andre Smithe, doneslo se mi,
že policejního komisaře urazilo, že jsem pokáral jeho fotografa.
Taky ho namíchlo, že jsem se ukázal v šortkách a tričku.
Během jednoho nebo dvou dní mě policejní komisař stáhl z případu.
Převeleli mě na pětadvacátý okrsek v Harlemu na detektivní oddělení.
Irma řekla: Napiš jeho jméno na kousek papíru.
Ten si strč do boty a šlapej po něm deset dní. A dopadne to dobře.
Babička vyznávala santeríi. Naučila mě, že když vám někdo udělá něco zlého,
máte vzít kousek papíru a napsat na něj jeho jméno.
Vím, že to teď všichni budete pokaždé dělat.
Dejte si to jméno do boty a choďte po něm. Sdělíte tím dané osobě,
že ji nechcete v cestě.
Je těžké od toho dát ruce pryč, protože je to tak trochu vaše.
Ale nemůžu detektivům vnucovat myšlenky nebo je navádět k podrývání šéfa.
Teď má zodpovědnost někdo jiný.
Když vám zavolá a požádá o radu, je to super. Ale vy jim neradíte.
Pro ně je to taky náročné, protože vědí, že se na vás policejní komisař naštval.
A tak nemají valný zájem s vámi mluvit, protože nechtějí, abyste je také stáhli.
Takže jsem se od případu distancoval. Myslím,
že jsem ho ani tolik potom už nesledoval v médiích.
23. KVĚTNA 2001, 13 DNÍ OD VRAŽD
Zazvraždili tři lidi, dva zastřelili jako při popravě, a to pro 2800 dolarů.
Newyorské policejní oddělení má momentálně ve vazbě pana Andre Smitha.
Co se týče druhého podezřelého, zodpovědného za tyto strašlivé zločiny
Detektivové jej identifikovali jako Seana Salleyho.
Nemějte pochyb, Newyorské policejní oddělení ho bude neúnavně pronásledovat
dokud neskončí ve vazbě spolu se svým komplicem.
Navrhuji mu, aby jednal po vzoru Andre Smitha
a přiznal se na nejbližší policejní stanici.
Andre Smith řekl, že odešel z bytu s Shawnem Sallyem.
Vrátili se do Newarku. To bylo naposled, kdy ho spatřil.
Po Shawnovi dál pátráme. Musíme sehnat jeho telefonní číslo.
Zjistit, komu telefonuje, a pak vystopovat mobil.
Sledovali jsme vysílače. Zastavil se v Louisianě.
Měli jsme tým lidí, detektivů a seržantů, dole v New Orleans.
Sallye byl podle všeho o krok před námi.
Snažili jsme se získat informace z telefonu, ale zbavil se ho.
V podstatě nám došla vodítka pro vyšetřování.
Pořád jsme ho stíhali, ale už to bylo nějaké dva měsíce.
A tak případ zůstal zatím nevyřešený.
Zahrnuli jsme ho do pořadu o nejhledanějších zločincích.
Čtrnáctého července v pořadu odvysílali Shawna Salleyho a případ vražd
v Carnegie Deli ve snaze získat nějaká vodítka.
Je to národní pořad. Má neuvěřitelný dosah. Upozorníte tím americkou veřejnost.
Bůh žehnej Americe. Právě to mě napadá,
protože dvacet minut po odvysílání se začali lidé ozývat.
Někdo na Floridě ho poznal a oznámil nám to.
Údajně žil v azylovém domě pro bezdomovce v Miami.
Kontaktovali jsme Miami.
Musíte ho dopadnout.
Detektiv z Miami vyslýchal lidi v azylovém domě.
Shawn Sallye mezitím vešel do haly, uviděl ho a začal utíkat.
Vystopovali ho policejní psi a dopadli u někoho na dvoře za domem.
Chytil ho pes od Miamské policie.
Pes ho pokousal na levém předloktí, ale na místě ho ošetřili.
Momentálně ho máme ve vazbě.
Čelí trojnásobnému obvinění z vraždy prvního stupně
a obžalobě za kladení nenásilného odporu při zatýkání.
Než ho dopadli, při každém zavrzání, které jsem zaslechl, jsem nemohl spát.
Myslel jsem, že se ke mně někdo vloupal.
Jakmile oba chytili,
byla to úleva.
PACHATEL CARNEGIE DELI MASAKRU NA ÚTĚKU DOPADEN!
Tehdejší šéf detektivů okresu Manhattan mi řekl,
abych jela na Floridu a vyslechla Shawna Salleyho.
Mám pocit, že když jsou lidé na útěku, dopadení je pro ně tak trochu úleva.
Působil na mě, jako kdyby se mu maličko ulevilo.
Aspoň v téhle fázi. Následně jsem ho vyslýchala
a on to vyklopil.
Získali jsme ústní i psanou výpověď, kde se přiznal k zabití Jennifer.
I když tvrdil, že šlo o nehodu, protože zbraň vypálila sama.
Zbylou vinu za zavražděné lidi v obýváku pak shodil na Andre Smithe.
Skutečnost, že se přiznal ke zmáčknutí spouště,
ať už šlo o nehodu nebo ne, a k zabití Jennifer Stahlové,
byla zásadní.
Zásadní proto, že při stíhání za trestný
čin vraždy nezáleží na tom, jestli jste někoho zabili
záměrně nebo omylem.
Popravdě ani nesejde na tom, jestli osoba zemřela,
protože jste ji střelili vy, nebo někdo jiný.
Jakmile se účastníte probíhající loupeže,
jste dle zákona stejně zodpovědný za vraždu
jako člověk, který spoušť stisknul.
OBVINĚNÍ: VRAŽDA DRUHÉHO STUPNĚ
Phillip King seděl v soudní síni ve druhé řadě během svého prvního
setkání tváří v tvář s Seanem Salleyem, jedním z mužů
kteří čelí obýalobě za vraždu Kingova syna, Stephena.
Pořád jsem si opakoval: ovládej se.
OTEC STEPHENA KINGA
Nesmíš přeskočit zábradlí a vrhnout se na něj.
Viděl jsem to. Viděl jsem, čím si ten muž prošel. Doufám,
že takový vztah budu mít se svým synem. Trochu se teď zajíkám.
Určitě to znám.
Takový vztah jsem míval s tátou.
Měli jsme plné ruce s přípravami na přelíčení.
Pro nás to byl rok nebo dva nato, ale pro mámu či tátu nebo bratra či sestru
to bylo, jako kdyby se to stalo včera.
ZÁŘÍ 2001, 3 TÝDNY PŘED PROCESEM
Bylo úterý, akorát jsem vezl děti do školy.
Pak jsem slyšel, jak letadlo narazilo do Světového
obchodního centra.
Měl jsem na sobě džíny a triko. Kvůli tomu maléru,
co jsem zažil v Carnegie Deli, jsem šel domů a vzal si oblek.
Zdrželo mě to asi dvacet minut. Dokonce jsem uslyšel druhý náraz,
zatímco jsem byl doma.
Když se říká teror, byla to pravda.
Byl to teror. Všichni byli úplně bez sebe úzkostí
a byli vyděšení. Každý, koho jste uviděl.
Je neuvěřitelné, že tam k tomu došlo. Jak se to celé sesunulo.
Nikdy na to nezapomenu.
Přišel jsem o několik hodně dobrých přátel. Je moc těžké o tom mluvit.
Přežil jsem jedenácté září.
Možná jsem díky tomu dvacetiminutovému převlékání skončil na jiném místě,
třeba bych jinde dopadl jinak. A tak jsem vlastně oné lekci,
že mám nosit oblek a nepřijíždět na místo činu v civilním, přisuzoval,
že mi zachránila život.
Čest památce lidí, kteří toho dne zahynuli.
Ale ono to zabíjelo dál. Mně diagnostikovali rakovinu související
s událostmi jedenáctého září. Teroristé si takříkajíc
přišli na mnohem víc.
Byla jsem jedenáctým zářím naprosto pohlcená. Můj úřad byl vzhůru nohama.
Radikálně mi to proměnilo život. Změnilo mi to jak pracovní,
tak i osobní život.
Všichni jsme se zapojili. Všichni jsme měli pocit,
že je nutné jeden druhého podržet a jeden druhému krýt záda.
A v tom jsme i pokračovali. A pak jsme se prostě vrátili do práce.
A tak to šlo dál.
KVĚTEN 2002, ROK OD VRAŽD
Proces se konal téměř přesně rok po vraždách.
Šlo o velmi unikátní soudní přelíčení. Nikdy jsem nic podobného neviděla.
Oba šli před soud souběžně. Měli tam dokonce dvě poroty a zároveň
dva obžalované v soudní síni.
Jedinou výhodou daného řešení bylo, že přeživší oběti se vyhnuli tomu,
aby museli přijít zas a celé si to prožít podruhé, v rámci dvou oddělených procesů.
Je to dost traumatizující i jednou.
Nejsem rád středem pozornosti. A tady jsem vyprávěl svůj příběh.
Soustředil jsem se na kamarádku Francescu, která mě doprovázela. To mě uklidňovalo.
Proces trval pár týdnů. Bylo tam hodně svědků.
Chtěla jsem pochopit, co se Jenn stalo a co
potkalo její kamarády, které měla tolik ráda.
Dívat se na fotky z místa
činu ale bylo příliš.
Jeden z pachatelů prohlásil: Když jsem byl s Jennifer a
hlídal jsem ji se zbraní, třásly se mi ruce. Měl jsem strach.
Jen jsem odtamtud chtěl vypadnout. A ta zbraň omylem vypálila.
Ne, nevypálila.
A to víme proto, že střelná rána na hlavě u Jennifer
vznikla z těsné blízkosti.
Takže mi nevykládejte, že jste se klepal a třásl a zbraň náhodou vystřelila.
Ne, naprosto záměrně jste ji držel a vystřelil z ní.
Důkazy nelžou.
Lidé ano. A hodně.
OBA VINNÍ
VRAZI Z CARNEGIE DOSTALI OBA 120 LET
Když jsme slyšeli verdikt pro Carnegie Deli, přišla úleva a taky pocit hrdosti.
Samozřejmě.
Byl jsem moc rád, protože veškerá námaha, kterou jsme pro lidi, co zemřeli,
vynaložili, a také pro Rosemond a Antonyho,
kteří žili dál, a také pro jejich rodiny, nepřišla vniveč.
Teď konečně něco měli. Alespoň malý závěr.
Spalo se mi mnohem lépe, když jsem si mohl říct,
že už nikdy nevyjdou na svobodu.
Skákali lidé radostí a slavili? Ne, byl to velice tichý okamžik, kde se lidé jen
objímali a plakali.
Dobře.
-Ano. -Chci říct…
Byla sjednána spravedlnost.
Řadu z nás Jennino úmrtí ovlivnilo, ale vzájemně jsme se před tím neznali.
Nakonec jsme se ale všichni dali dohromady.
Každý rok po tragédii oslavujeme Jennin život na její narozeniny.
Svátek na její počest.
Byla to tak dobrá duše.
Opravdu byla.
Irma mi zavolala a pověděla mi o rozsudku.
A já jsem byl rád. Ale není to jako vyhrát Světovou sérii nebo tak.
Nejste radostí bez sebe, protože někdo zemřel. Je to hodně podivné…
nedokážu ten pocit vylíčit.
Když jsem se stala policistkou, začala jsem trpět panickými ataky.
Poprvé se mi to stalo, když jsem řešila v jednom dni dvě mrtvoly.
Nakonec jsem se naučila svoje city zapínat a vypínat.
Dokážu si dokonce představit spínač v hlavě.
A můžu cvaknout. Zapnout, vypnout, zapnout, vypnout. Zapínám, vypínám.
Ne, že by mi to bylo jedno. Nemáte žádnou kontrolu nad tím,
co se stane. A tak se naučíte žít den za dnem.
A tak žiju. Den po dni.
Ty vraždy byly úplně nesmyslné.
Připomnělo mi to první případ, u kterého jsem skutečně pochopila,
jak zlí lidé dokážou být.
Šlo o případ Michaela McMorrowa z roku devatenáct set devadesát sedm.
Bylo to tak brutální. Tak přehnané.
Jedno z nejvíc znepokojivých míst činu, co jsem kdy viděla,
a to jsem jich viděla tisíce.
Ohlásili pohřešovanou osobu na Central Park West sto patnáct.
Jde o velice honosné sídlo. Uviděli jsme mladou dívku
a mladého muže ve vaně. Jeden druhého omývali.
I když to musela být hodně trapná situace, všimnul jsem si, že je tam krev.
Spustila: V jezeře je tělo. Tělo v jezeře. Vážně? Jak pravděpodobné to je?
Tělo 44letého Michaela McMorrowa
VRAŽDA V PARKU
vytáhli z jezera v Newyorském Central Parku.
Oběť třicetkrát bodli, rozřízli a vykuchali.
Kdo by někoho tak brutálně odpravil? Proč, proč, proč? pravděpodobné to je?