НА ОСТРОВІ МАНГЕТТЕН
РОЗСЛІДУВАННЯМ УБИВСТВ ЗАЙМАЮТЬСЯ ДВІ СЛІДЧІ ГРУПИ:
ПІВНІЧНИЙ МАНГЕТТЕН І ПІВДЕННИЙ МАНГЕТТЕН.
ВОНИ РОЗСЛІДУЮТЬ НАЙЖОРСТОКІШІ ТА НАЙЗАПЛУТАНІШІ ВБИВСТВА.
ЦЕ ЇХНІ ІСТОРІЇ.
10 ТРАВНЯ 2001 РОКУ
19:30
Коли мені подзвонили,
сказали: «"Карнеґі Делі". У тебе п'ятірка».
П'ять убивств.
Коли ми приїхали на місце, на вулиці було багато людей.
Ресторан був забитий людьми. Люди в уніформах закрили заклад.
Ми мали втримати там натовп, щоб узяти свідчення.
Якомога швидше знайти свідків.
Я приїхав туди, і детективи ознайомили мене із ситуацією.
Тож на місці події троє людей були при смерті і двоє померли.
Трьох людей при смерті мали везти в реанімацію, у лікарню.
Не уявляю, як це — лежати там,
чути постріли і знати, що ти наступний.
У Нью-Йорку не можна застрелити п'ятьох.
По твою дупу точно прийдуть.
Тебе знайдуть.
Кожна справа забирає частинку душі.
Це робота для тих, кому точно не байдуже.
ПІВНІЧНИЙ МАНГЕТТЕН ПІВДЕННИЙ МАНГЕТТЕН
Хочеться дізнатися правду.
Що детективи й роблять.
Я завжди любив зазирати за лаштунки.
Що насправді сталося?
Сім'ї важливо знати, хто вбив їхнього родича.
Це моя робота.
У Нью-Йорку поліція Нью-Йорка…
Ось воно.
УБИВСТВО: НЬЮ-ЙОРК
Я люблю Нью-Йорк.
Я виросла в «Елфабет Сіті» на 10-й вулиці. Це соціальне житло.
Мої батьки були дуже суворими.
Мені ніколи нічого не дозволяли.
ТАЙМС-СКВЕР, 1970-ТІ
Ми прогулювали школу і ходили в кінотеатри на 42-й вулиці.
Довгий час це був доволі задрипаний район.
Там були піп-шоу.
Педофіли в закладах з ігровими автоматами.
Але там було жваво. У ньому було життя.
На жаль, для мене там теж було багато справ.
ПОЛІЦІЯ НЬЮ-ЙОРКА
Коли я стала копом у 80-х, злочинність була дуже високою.
Поліцейські, яких найняли в 1980-х,
по суті, вичищали ті вулиці в 1990-х.
У 2001 році Бродвей досяг свого піку.
Театри були щовечора переповнені.
А «Карнеґі Делі» процвітав. Люди чекали в черзі, щоб потрапити туди.
Він яскравий, божевільний,
переповнений туристами, що вивихують щелепи від величезних бутербродів.
Він був одразу біля кінотеатру, де знімав Леттерман.
Люди стікалися туди. Це було знакове місце.
Отже, тоді був четвер. Я працював зранку і вже закінчив роботу.
Я був на полі, тренував сина грі в бейсбол.
Тільки закінчили, і мені подзвонили.
Коли кажуть, що це в Мідтауні
і згадують таке визначне місце, як-от «Карнеґі Делі»,
треба приїхати якомога швидше.
Згадую і думаю — мабуть, слід було одягти костюм.
А я прийшов у шортах і футболці.
Злочин стався в тому будинку
на верхньому поверсі, а не в ресторані.
Це сталося на п'ятому поверсі.
Ми говорили з комендантом. Поговорили із сусідами.
Розпитували людей, щоб нам хтось сказав, хто ці люди.
Співпраця ресторану внизу…
Ми ідентифікували Дженніфер Шталь.
Це була її квартира.
Пам'ятаю, я стояв у дверях будинку
і побачив хлопця, який спускався сходами і фотографував.
Я не знав усіх на місці злочину поіменно,
але тоді знав усіх криміналістів.
Я вже довго працював, і я такий:
«Я навіть не бачу машини криміналістів. Хто це фотографує?»
Пам'ятаю, я тоді спитав: «Ви хто такий?
Що ви робите на місці злочину?
Ви криміналіст?» — «Ні». «Тоді хто ви?» —
«Я фотограф поліцейського комісара».
Я скажу, що сказав. Можете запікати.
«Мені похрін, хто ти. Геть з клятого місця злочину».
Парріно не підлиза.
Це така справа — всі хочуть прийти глянути.
Але коли ти керуєш місцем злочину,
неважливо, хто бос, кажеш: «Вам сюди не можна».
Піднімаємося нагору, а в квартирі на підлозі
два тіла обличчям донизу
з руками за спиною,
зв'язаними скотчем, застрелені в голову.
Злому не було.
Двері не зламані.
Це вже дає підказку.
Барбара Бутчер була там ще однією детективкою,
але такою, яка знала більше за тебе.
Я була медичною слідчою
і працювала в головному бюро судмедекспертизи Нью-Йорка.
Ми йдемо на місце злочину і оглядаємо тіло.
Ми працюємо з поліцією.
Місце злочину належить їм.
А тіло належить мені.
КУХНЯ — ВАННА — СТУДІЯ ЗАПИСУ — ВІТАЛЬНЯ
Чотирьох людей вишикували в ряд і застрелили.
СХОДИ — КОМП'ЮТЕРНА КІМНАТА
Один, два, три, чотири.
На підлозі вітальні
була видовжена пляма крові.
А ще сліди крові там,
де були двоє, яких забрали працівники швидкої.
Тоді я сфотографувала рани та зв'язування.
Зв'язані руки за спиною, ноги по щиколотках і таке інше.
Один із детективів сказав:
«Дайте покажу, де, на нашу думку, був перший постріл, перша жертва».
Це була Дженніфер Шталь.
ДЖЕННІФЕР ШТАЛЬ
Мені сказали, вона була власницею квартири,
і її забрали, бо в неї ще був пульс.
Навіть якщо тіла немає, мені все одно треба зібрати докази,
історію про людину,
якщо вона ймовірно помре.
І ми повернулися до маленької студії звукозапису.
У неї була ця чудова творча кімната.
Я б таку хотіла.
У ДЖЕННІФЕР СТРІЛЯЛИ ТУТ
І… мене охопив смуток.
Бачити кров у цій маленькій
затишній студії
було неприємно.
Треба бути обережним і не давати емоціям заволодіти тобою.
Знаєте, ось так швидко, бум. Закриємо на них кришку.
Пригнітимо їх до біса. Зосередимося на роботі.
Пам'ятаю, як зайшов у квартиру.
Одразу зрозумів, що там вели справи.
Це був не дріб'язковий продаж марихуани, розбавленої орегано,
у Вашингтон-Сквер-парку.
Вона продавала дорогу марихуану.
Ми виявили зникнення наркотиків і грошей.
Одразу думка: «Пограбування з поганим кінцем».
Але п'ятеро зв'язані, четверо на підлозі, —
незвично, особливо для Мідтауна.
Там такого не буває.
Усі постріли в голову, потилицю, наче страта.
Можна припустити, що це щось особисте чи побутове,
що Дженніфер могла мати проблеми з хлопцем чи кимось іншим.
Те, що Дженніфер Шталь продавала траву, для нас не мало значення,
хоч марихуана була нелегальною.
Нас більше хвилювало, що стріляли в п'ятьох.
ЗМІ одразу зациклились на цьому.
Дізналися про це того ж вечора.
22:00 2 ГОДИНИ ПІСЛЯ ВБИВСТВ
Детективи й слідчі шукають зачіпки
після вбивств двох чоловіків і жінки.
Ще один чоловік і жінка госпіталізовані.
Мій друг подзвонив і сказав: «Міч, ти… Увімкни телевізор.
Ти бачила новини? У квартирі Джен стріляли».
Вони переривали телешоу.
Убивства були над «Карнеґі Делі».
…стрілянина в домі у стилі страти, зв'язані руки, заклеєні роти.
Вона зламала палець і перенесла операцію.
На руці виднівся гіпс, тож я знала, що це Джен.
Я знала, що це вона.
Тиск ЗМІ збільшив ресурси, що дуже допомогло.
Мангеттенські дільниці розділені на Північний і Південний Мангеттен.
Лінія розмежування — 59-та вулиця.
Південний Мангеттен займається всім на південь від 59-ї вулиці
до Батареї, від річки до річки.
У кожному районі є кілька дільниць.
У кожній дільниці є слідчі групи.
Відділ убивств приходить як група підтримки,
коли в одній із цих дільниць трапляється вбивство.
Справу передали до Північної дільниці Мідтауна.
Це дільниця Південного Мангеттена.
Треба персонал. Чим більше його, тим більше даних отримаєте.
Викличте відділ убивств Північного Мангеттена.
Нас кличуть допомагати їм.
А їх ніколи не кличуть допомагати нам.
Південний ми назвали «Слабким Мангеттеном».
Копи Північного Мангеттена суворіші. Було навіть ціле змагання.
Я поїхала працювати туди і змінила думку.
У Південному треба використовувати розум і навички розслідування,
бо багато справ були вбивствами незнайомців.
Багато злочинців були з Нью-Джерсі, Брукліна, Квінса.
Та звідки завгодно.
На місці події були свідки, які бачили, як від'їжджала червона машина.
Неподалік із рестораном.
Коли об'єднуєте ці шматки інформації,
вони або вписуються в схему розслідування,
або їх відкидають.
Але все варте уваги.
Треба покрити все — з'ясувати якомога більше.
Спершу впізнаємо Дженніфер Шталь. Це її квартира.
Далі ми маємо ідентифікувати всіх жертв.
Усі зусилля — на ідентифікації людини ще до з'ясування того, що сталося.
Слід зайнятися віктимологією. Глянути в їхнє минуле.
Ми мали базу даних банд. Слід було пропустити їх через базу даних.
Звернутися до відділу з наркотиків, чи знали там когось.
Прізвиська, телефони тощо.
СТІВЕН КІНГ
До прибуття поліції померли Стівен Кінг і Чарльз Геллівелл.
Дженніфер не вижила.
Вона померла десь через кілька годин.
Вогнепальне поранення в голову.
А інші двоє, дивом Божим,
попри поранення в голову, вижили.
Мені здавалося, що хтось піклується про мене, розумієте?
Наче мама була зі мною чи щось таке.
Бог був на одному плечі, а мама — на іншому.
Бо…
Так, я ледь не загинув.
Мене поранили в правий бік,
за вухом прямо біля лінії волосся.
А вийшла куля над потиличною кісткою.
Вона повторила кривизну черепа і вийшла.
Тобто мені дуже пощастило,
бо якби вона ввійшла, мене б тут не було.
Я не покидав свого місця, бо не знав…
Я був у великій калюжі крові.
Я не знав, чи куля…
Чи куля досі в мені, чи вона застрягла, чи…
Чи я помру. Я не знав.
Тож я залишався на місці.
Коли я подумав, що вони пішли,
я звільнив руки від скотча,
дістав мобільний у кишені і подзвонив у 911.
А тоді ще набирав людей.
Я не знав. Просто хотів попрощатися з друзями.
У тих двох, що вижили,
ми намагаємося отримати свідчення.
Детективи були вже там, коли я прибув у лікарню.
Я розповів їм те, що знав.
Те, що бачив.
Ми з'ясували, що жертви були людьми театру, мистецтва.
Я зрозуміла: жертва, що вижила, була нареченою одного із загиблих.
ЗАРУЧЕНІ РОУЗМОНД ДЕЙН — ЧАРЛЬЗ «ТРЕЙ» ГЕЛЛІВЕЛЛ
Я сказав копу: «Я зайшов. Джен представила мене парі,
Роузмонд і Трею, які приїхали зі Сент-Джона».
Вони всі сиділи й пили вино.
Запросила приєднатися, я це зробив.
Я хотів просто піти туди, підстригти її і взяти траву.
Я перукар, у нас були бартерні стосунки.
Десь через 15 хвилин, як я прийшов, у двері подзвонили.
Було видно якісь обриси двох людей,
але з їхньої статури було видно…
Один був вищий за іншого, один гарніший.
Я їх раніше не зустрічав.
Той, вищий, дістав з-за пояса пістолет і сказав:
«Усі ляжте на землю і заведіть руки за спину».
Я зробив те, що мені сказали і…
Я думав, що це вбереже від ескалації, але…
Один з них відвів Дженніфер у іншу кімнату.
Пам'ятаю, вона сказала:
«Беріть, що хочете. Не кривдіть моїх друзів».
А тоді я почув перший постріл.
Мабуть, тоді він її і вбив.
Після цього я більше її не чув.
Тож тоді я думав…
Тоді я знав…
«Ось і все».
Знаєте, я подумав, що ми…
Що більше нічого не буде.
У Нью-Йорку
телефоном про смерть не сповіщають. Лише віч-на-віч.
Треба постукати до цієї людини посеред ночі
чи посеред дня і сказати, що хтось із її родини помер.
Це справді найскладніше.
Ці слова непросто вимовити,
сказати, що дорогу комусь людину вбили.
Ось так трагічно і безглуздо.
Гадаю, це якийсь інший рівень.
І я просто…
Ви відчуваєте, коли люди дізнаються про це вперше.
Тож це просто…
Так. Це непросто.
-Ми дізналися 11 травня. -Одинадцятого.
Мама й тато були на Кейп-Коді. До них прийшов поліцейський.
Мама в халаті поливала квіти, і двоє…
Десь о шостій ранку.
Двоє поліцейських прийшли і запитали: «Ви Карен Геллівелл?»
-Вона сказала, що їй защемило в грудях. -Серце защемило. Так.
А вони такі: «Ваш чоловік тут?»
Він був там. Їм сказали сісти
і повідомили, що Трей загинув.
-Так. -Того дня наші життя змінилися назавжди.
Через два дні був його день народження, і був сезон бузку.
Він дуже любив бузок.
Він народився і помер у бузку.
Вершина його слави.
Ми знали, Трей поїхав у Нью-Йорк,
щоб зустрітися з родиною Роузмонд і піти на весілля кузини.
І вони мали зупинитися в квартирі Дженніфер Шталь над «Карнеґі Делі».
-Так. -Ось так вони там опинилися.
Моє серце з ними.
Роузмонд приїхала до Джен,
і мені було дуже сумно, бо Трей не знав Джен.
Просто, знаєте, знайомий знайомої, тусив із нею.
У цій справі ми взяли 18 відбитків пальців,
починаючи з квартири і закінчуючи поручнями в будинку.
Але гільз від зброї не знайшли. А це про дещо говорить.
П'ять пострілів, а гільз нема.
Мабуть, стріляли з револьвера.
Може, вони кинули зброю, той пістолет, у каналізацію.
Викликали агенцію охорони довкілля на огляд сміття.
Люди обшукували сміттєві баки на вулиці.
Ми робили все, щоб отримати якомога більше інформації.
На сходах була встановлена камера спостереження.
Її побачили того вечора.
На відео було двоє чорношкірих чоловіків.
В одного були дреди і худі, а в іншого коротше волосся.
За мою пам'ять
із сотень убивств, над якими я працював,
лише в одному, крім цього, був відеодоказ.
Я був здивований, коли побачив запис.
Подумав: «Ого. Це дуже добре».
Ми знали, що це підозрювані.
Ми хотіли з ними зв'язатися і поговорити.
Убивство сталося о 19:30.
Ми цілодобово працювали в одному місці.
У Дженніфер був автовідповідач, і він блимав.
Ми прослухали запис.
Її подруга питала, чи з нею все гаразд.
Від Дженніфер не було звісток, і тій було цікаво, де вона.
Я подзвонила до Дженніфер, коли відбувалися вбивства.
На основі запису, ми мали опитати її подругу. Узнати, чому та хвилювалася.
Чому вона хвилювалася, що Дженніфер не відповідає?
11:00 15 ГОДИН ПІСЛЯ ВБИВСТВ
Уранці 11 травня
до мене додому прийшли детективи з відділу вбивств.
У них був вигляд, наче вони з «Поліції Нью-Йорка».
Мене розпитували про її бізнес.
Я сказала їм: «Це було місце для зустрічей».
Це було просто місце для друзів, люди курили, розмовляли.
Це були люди, яких ми мимохідь зустрічали, але вони необов'язково ставали друзями.
Дженніфер продавала траву, щоб підтримати свою творчість.
Ми дізналися, що вона знімалася в «Брудних танцях».
Але на той момент її більше цікавила музика,
ніж танці й акторство.
Її студія звукозапису була кімнатою, у якій вона продавала траву.
А ще вона любила приводити друзів і робити з ними записи.
Люди, які заходили та виходили з квартири Дженніфер,
були друзями Дженніфер.
Там було все більше людей.
Гадаю, вона відчувала хаотичність, було важко цим керувати.
Дверний дзвінок розривався. Іноді відчиняти двері їй допомагав друг.
Того вечора там працював Стівен, відчиняв замість неї двері.
Вона збувала траву друзям та людям, яких знала в своїй сфері.
Мала справу зі знаменитостями.
Ведучими «Суботнього вечора наживо».
Її клієнтура була перевіреною.
Вона мала вас знати.
Якби сказали: «Мене прислав той-то», навряд вас би пустили до Дженніфер.
Вона була дуже обережна.
Нам, її друзям, було дуже важко,
бо якби вони чогось хотіли від Джен,
вона б їм це дала.
Причини стріляти в п'ятьох людей не було.
Я бачила Джен за кілька днів до її вбивства,
і вона була засмучена.
Дженніфер посварилася зі своїм хлопцем.
Гадаю, вона хотіла піти, а він схопив її за руку,
і вона зламала палець.
Одним із підозрюваних був чорний чоловік із довгими дредами.
Я була впевнена, що її вбив її хлопець,
бо він відповідав цьому опису.
Завдяки інформації, отриманій від Барбари, ми взнали ім'я хлопця Дженніфер
і тоді допитали його.
У них були якісь побутові проблеми.
Треба було переконатися, що він не причетний до вбивства.
Я був упевнений, що це не її хлопець. Він мені не здавався схожим на того.
Я зустрічав його, він був дуже добрим до мене,
і я не думаю, що він би зробив щось подібне.
ПІВДЕННА ДІЛЬНИЦЯ МІДТАУНА
Ми допитали хлопця Дженніфер.
Його виключили з підозрюваних на основі його слів про те,
де був і що робив.
Ми знали, що вбивця не він.
Він зателефонував мені
і сказав: «Мені потрібен адвокат.
Усі думають, що це я».
Я сказала: «Так, я подумала, це ти».
А він відповів:
«Як ти могла подумати, що це я?
Я кохав її!»
Я сказала: «Ви ж посварилися.
Вона зламала палець, а чорного чоловіка з довгими дредами бачили біля будинку».
Я продовжила: «На кого ще думати?»
А він: «Як ти могла подумати, що я її скривджу?»
Я вибачилася перед ним.
ЛІКАРНЯ БЕЛЬВ'Ю
Після того, як мене виписали з лікарні,
детективи сказали, що Роузмонд буде там ще довго,
і що куля застрягла в її щелепі.
Ми не були знайомі.
Ми обоє стали жертвами жахливих обставин.
Вона більше, ніж я.
Вона втратила…
свою другу половинку, тож…
Я цього й уявити не можу.
Як прокурор,
я маю якомога швидше отримати якомога більше інформації,
але не забувайте, що людям дуже боляче
детально розповідати про те, що вони хочуть забути.
Пам'ятаю свою розмову з Роузмонд через два дні.
Роузмонд описувала, як звуки пострілів
були все ближче до неї,
і вона була наступною.
Вона чула постріл, який убив її нареченого, Чарльза Геллівелла.
Не уявляю, як це — лежати там, чути постріли і знати,
що ти наступний.
Якщо це останнє, що вона зробить,
вона захотіла обернутися і побачити того, хто її вбив,
вона поворухнулася й повернула голову
за мить до того, як у неї вистрелили.
Може, це і врятувало їй життя.
Роузмонд сказала, що на перший дзвінок відповів Стівен Кінг.
І вона почула, як Стівен Кінг сказав Дженніфер: «Це Шон».
Дженніфер сказала: «Ясно. Впусти його».
І саме тоді у нас було ім'я «Шон».
Прізвища ми не знали,
але було принаймні ім'я одного з двох людей.
12 ТРАВНЯ 2001 РОКУ ДВА ДНІ ПІСЛЯ ВБИВСТВ
Ми мали дві головні зачіпки —
те, що ім'я було Шон,
і те, що було відео.
Це дві головні речі, які ми мали.
Я знаю, що ми зняли кілька відбитків,
але ми не знали їхньої цінності і чи приведуть вони до чогось,
чи це часом не поліцейського.
Опитали декількох людей, які купували в неї траву, дружили з нею.
Намагалися знайти будь-які зачіпки й встановити зв'язки.
Хтось міг знати їх, або цього Шона.
Коли я побачила відео, я не впізнала Шона.
Я взагалі не знала, хто це міг бути.
Обшукуючи квартиру і місце злочину
після першого збирання доказів,
ми шукали зачіпки.
Речі, не пов'язані з криміналістикою, — папірці, фотографії, таке інше.
Ми знайшли резюме, яке дало нам перші підказки в пошуку Шона.
ШОН САЛЛІ
Схоже, він був помічником Джорджа Клінтона і «Парламент-Фанкаделік».
Джен завжди намагалася об'єднати людей, щоб щось створювати.
Це була велика частина її діяльності.
Детективи поїхали за адресою, яку Шон Саллі вказав у своєму резюме,
але він там не жив. Він виселився звідти.
Ми зосередилися на Шоні
і в результаті отримали багато адрес у Нью-Джерсі.
НЬЮ-ДЖЕРСІ
Детективи зв'язалися з усіма людьми,
з якими він був знайомий.
Один з них переглянув відео з «Карнеґі Делі»
і впізнав Шона Саллі.
ШОН САЛЛІ
Важливо, що він знав і другу особу, яку ми намагалися ідентифікувати.
Він знав, що його прізвисько «Дре».
«ДРЕ»
Тож його почали шукати.
Ми ходили по домівках, опитували людей.
Пригадую, це був дім його дівчини.
Вона знала людину на прізвисько «Дре» —
це був її хлопець/цивільний чоловік Андре.
Андре там не було.
Лише в мене були візитки. Думаю, тому саме мою картку й залишили.
20 ТРАВНЯ 2001 РОКУ 10 ДНІВ ПІСЛЯ ВБИВСТВ
У неділю, 20-го вранці…
До нас у відділок подзвонили.
Це був Андре.
І він був готовий розмовляти з нами.
Андре Сміт приїхав, за іронією долі, на червоній машині,
яка відповідала опису свідка машини, яка від'їжджала
неподалік від місця вбивства.
Коли прийшов Андре Сміт,
ми спитали, чи може він дати відбитки,
він погодився, і тоді взяли його відбитки.
Можу припустити, він думав, що йому вистачить розуму
тримати нас на відстані,
не пійматися і показати готовність до співпраці.
Гадаю, така була його мета.
Двоє, які з ним говорили, довго його допитували.
Це досвідченіші за нас детективи.
Вони розмовляли з ним годинами.
Коли вони нічого не досягли,
прийшла наступна команда. Нові, виспані люди.
Це нагадувало нескінченний пошук детектива,
який би встановив із ним зв'язок, щоб зрушити це з місця.
Туди зайшли Біллі та Томмі Баделл і почали говорити з ним.
Він заперечував, що був на Мангеттені, що був на місці злочину,
що знає, хто такий Шон Саллі.
Я показав йому фото з відеоспостереження.
І обличчя Андре Сміта видно.
Але ні. Він усе заперечував.
Він такий…
Як у тій пісні Шеґґі. «Це був не я».
Він дуже добре все заперечував, але продовжував говорити.
Але на такі випадки
у детективів є жарт про стадії заперечення.
«Я не розумію, про що ви. Мене там не було».
«Я знаю, про що ви. Мене там не було».
«Я був там, але не робив цього».
І зрештою: «Я був там і зробив це».
Ми проводили його через ці стадії заперечення.
А тоді настав момент,
коли ми змогли зіставити його відбитки з відбитками на скотчі.
І це було надзвичайно важливо,
бо до того моменту ми були практично впевнені, що він там був.
Ми були певні, що він причетний,
але в нас не було речових доказів, які б пов'язали його з місцем злочину.
Це сильно додало впевненості слідчим і показало,
що вони на правильному шляху.
Тепер вони, мабуть, могли б натиснути трохи сильніше,
бо знали, що він там був,
і не заводили його туди, звідки складно вийти.
Ми були там кілька годин.
Ми використовували різні підходи, бо він не говорив.
Його було важко розколоти.
Шість детективів говорили з ним і казали йому:
«Тебе зловили на гарячому», а він досі це заперечував, розумієте?
Ми з Томом Баделлом розмовляли з ним і шукали іншу стратегію.
А до кімнати зайшла Ірма.
Вона сказала: «Ви не проти, якщо я поговорю з ним, поки він їсть?»
Я сказав: «Ні, Ірмо. Прошу». Свіжа людина. Я так подумав.
Будь-що, аби змінити те, що відбувається.
«Хай зайде жінка. Може, це його пом'якшить».
Я не знала Андре Сміта.
Я не знаю, кого допитую, поки не сяду перед ними.
Тоді я можу їх більш-менш прочитати. Зрозуміти, які вони і що їх чіпляє.
Кажу: «Нагадуєш мого брата».
Так і було. Він нагадав мені мого брата Рубена.
Спершу я говорю зі злочинцями на особистому рівні,
а потім починаю допит.
Мій метод працює,
бо я змушую їх почуватися комфортно.
Але були ті, хто казав:
«Рівера посміхалася мені, а тоді вдарила ножем у спину».
В Ірми є здатність читати підозрюваного
і з'ясовувати, де вона може встановити зв'язок,
щоб продовжити допит і отримати потрібні відповіді.
Мені байдуже, чи ви в костюмі за 5000 доларів,
чи ви бездомний у спортивних штанях і брудних кросівках.
Мені все одно. Я ставлюся до всіх з повагою.
У всіх поганцях
попри все завжди є щось хороше.
На допиті треба знайти в них це хороше.
«Яким було твоє дитинство?» — «І моє».
У дитинстві в мене не було іграшок. Іноді не було Різдва.
У нас іноді не було їжі.
Виросла в соціальному житлі, можу їх зрозуміти.
Андре Сміт був дуже ввічливим.
Навіть улесливим.
Він сказав, що має дитину.
«У тебе є дитина?» Я знала, що це викличе в ньому доброту.
Такі мої методи.
Раптом я помітив ці зміни.
Він підняв голову.
Він був зацікавлений. Він її слухав.
Було видно, як його очі трохи проясніли.
Вона щось знайшла. Ніби нерв.
Він сказав, що зробив це, бо мав купити дитині підгузки.
Тоді я подумала, що він готовий.
Сказала: «Вони повернуться. Вони чудові хлопці, мої друзі.
Можеш поговорити з ними. Можеш довіряти».
Ірма дала нам сигнал.
Довелося повернутися. Я перервав Томмі Баделла,
він їв шоколадний торт, запивав його газованкою —
його стандартна вечеря.
Я сказав: «Гей, дурню, ходімо. Кидай той пляцок. Повернімося туди.
Той хлопець готовий. Ходімо за зізнанням».
Це приклад найкращого командного допиту.
Ірма встановила особистий зв'язок, він був готовий зізнатися.
Це той переломний момент,
коли вони закінчують заперечувати і готові виплеснути інформацію.
Він кивав головою, коли я його питав.
Ми змогли змусити Андре говорити.
Він сказав, що познайомився із Саллі в Ньюарку через спільного друга.
Шон Саллі казав, що йому не щастить, що він на мілині.
І він виклав план пограбування точки з травою на Мангеттені.
Нарешті Андре Сміт розповів про вбивства.
Він хотів піти туди і вкрасти траву та гроші.
Він сказав: «Я сказав це дівчині,
коли та сказала не кривдити її і друзів».
Сказав: «Я сказав їй, я тут не тому».
Вона збирала для нього гроші й траву.
Він виглянув. Саллі намагався всіх зв'язати.
Він вийшов і сказав: «Залишайся з нею».
Почав усіх зв'язувати.
А тоді… Він сказав: «Цей хлопець почав в усіх стріляти».
Щойно ми взяли в Андре Сміта заяву про зізнання,
я дізнався, що комісар поліції розізлився на мене,
що я чіплявся до його фотографа.
А ще він був злий на мене, що я прийшов у шортах і футболці.
Через день-два
комісар поліції усунув мене від справи.
Мене перевели у 25-й відділок у Гарлемі.
25-Й ВІДДІЛОК СХІДНИЙ ГАРЛЕМ
У тамтешню слідчу групу.
Ірма сказала: «Візьми й напиши його ім'я на папірці,
поклади папірець у черевик,
наступай на нього щодня протягом 10 днів, і все вийде».
Це була мати мого батька. Вона любила сантерію.
Вона так у це вірила.
Навчила мене: коли хтось робить щось погане,
напишіть на папірці його ім'я —
знаю, ви всі тепер так робитимете —
покладіть папірець у взуття і наступайте на нього.
Ходите по ньому, наче кажучи, що хочете, щоб він не заважав.
Важко піти, бо ти доклав зусиль.
Але я не міг передати свої думки чи вказівки детективам
і нашкодити новому босу.
Бо тепер інша людина відповідальна.
Якщо подзвонять і попросять поради, чудово.
А я не мав дзвонити їм і давати поради.
І їм теж було важко,
вони знали, що комісар поліції на мене злий.
Вони не були охочі говорити, бо не хотіли теж мати проблеми.
Тож…
Я змусив себе повністю відійти від справи.
Здається, навіть не стежив за нею у ЗМІ.
23 ТРАВНЯ 2001 РОКУ 13 ДНІВ ПІСЛЯ ВБИВСТВ
Заради 2800 доларів вони вбили у стилі страти трьох людей і стріляли в двох.
Поліція Нью-Йорка затримала Андре Сміта.
Другого підозрюваного, відповідального за ці жахливі злочини,
детективи ідентифікували як Шона Саллі.
Не сумнівайтесь, поліція Нью-Йорка буде невблаганною,
поки не затримає його і він не опиниться разом зі спільником.
Я пропоную йому слідувати прикладу Андре Сміта
і здатися в найближчому поліцейському відділку.
АНДРЕ СМІТ — ШОН САЛЛІ
Андре Сміт сказав, що пішов із квартири із Шоном Саллі.
Вони повернулися в Ньюарк. Тоді він і бачив Шона Саллі востаннє.
Треба було продовжити пошуки Саллі.
Знайти його телефон, з'ясувати, кому він дзвонить, і відстежити.
Ми відстежували по мобільних станціях.
Він зупинився в Луїзіані.
У Новому Орлеані
в нас була команда з детективів і сержанта.
Саллі, здавалося, був на крок попереду.
Тоді ми просто продовжували
шукати телефонну інформацію, але він викинув телефон.
У нас закінчилися слідчі версії.
Ми його шукали, але минуло два місяці.
Справа застопорилася.
Ми подали заяву в телерозшук.
У липні, 14-го, у передачі America's Most Wanted
показали Шона Саллі й справу про вбивства над «Карнеґі Делі»,
щоб спробувати знайти зачіпки.
Це загальнонаціональна передача,
яка охоплює величезну територію. Ми попередили американську громадськість.
Боже, благослови Америку, ось що я можу сказати,
бо через 20 хвилин після виходу передачі в етер,
у студію почали дзвонити.
Хтось у Флориді впізнав його і повідомив нас.
Думали, що він у притулку для бездомних у Маямі.
Одразу зв'язалися з Маямі.
Кажуть: «Ви маєте його затримати».
Детектив з Маямі
опитував людей у притулку для бездомних.
Шон Саллі зайшов у вестибюль,
а тоді вибіг звідти.
Собаки вистежили його і загнали в кут на чиємусь подвір'ї.
Його схопив маямський офіцер із службовою собакою.
Собака вкусив його за ліве передпліччя,
йому одразу надали допомогу. Він у нас під вартою.
Йому висунули 3 звинувачення в убивстві 1-го ступеня
і одне звинувачення в опорі арешту без насильства.
До того, як його спіймали, я просто… Кожен скрип, який я чув…
Я не міг спати вночі.
Здавалося, що хтось заходить.
Коли спіймали обох,
я відчув полегшення.
ВБИВЦЮ-УТІКАЧА У СПРАВІ «КАРНЕҐІ ДЕЛІ» СПІЙМАНО!
Керівник кримінальної поліції округу Мангеттен
сказав мені поїхати до Флориди і провести допит Шона Саллі.
Мені здається, коли люди тікають, вони відчувають полегшення, коли їх ловлять.
Здавалося, він відчув полегшення, що його спіймали тоді.
Я його допитувала. Питала, що сталося.
Він просто все розповів.
Вони отримали усні та письмові свідчення,
він зізнався у вбивстві Дженніфер.
Хоча сказав, що пістолет вистрілив випадково,
і поклав решту провини на Андре Сміта
за постріли в людей у вітальні.
Те, що він зізнався, що натиснув на гачок,
випадково чи ні, і вбив Дженніфер Шталь,
мало велике значення.
Це було важливо,
бо в судовому переслідуванні за тяжке вбивство
не має значення, навмисне це чи випадкове вбивство.
Насправді, неважливо навіть, чи людина померла
через твої постріли чи когось іншого.
Якщо ви берете участь у пограбуванні,
за законом ви відповідаєте
за вбивства так само, як і той, хто натиснув на гачок.
ЗВИНУВАЧЕННЯ: УБИВСТВО ДРУГОГО СТУПЕНЯ
Філліп Кінг був у другому ряду зали суду
під час першої особистої зустрічі з Шоном Саллі,
одним зі звинувачених у вбивстві сина Кінга, Стівена.
Я казав собі: «Стримуйся».
ФІЛЛІП КІНГ БАТЬКО СТІВЕНА КІНГА
«Не стрибай через поруччя і не кидайся на нього».
Я це бачив. Бачив, через що пройшов той чоловік.
Сподіваюся, у мене такі стосунки із сином.
Мене це вже трохи розчулило.
Упевнений, що так, і такі стосунки були в мене з батьком.
Ми зайняті підготовкою до суду.
Для нас минув рік чи два,
а для матері, батька, брата чи сестри
це сталося наче вчора.
ВЕРЕСЕНЬ 2001 РОКУ ЗА 3 ТИЖНІ ДО СУДУ
Тоді був вівторок.
Я був із дітьми, відвозив їх до школи.
Тоді почув, що літак врізався у Всесвітній торговий центр.
Я був у джинсах і футболці.
Через неприємності з «Карнеґі Делі» я пішов додому і одягнув костюм.
Припускаю, на це пішло хвилин 20.
Поки я був у квартирі, почув, як упав другий літак.
Це було справді… Коли кажуть «жах», це він і був.
Усі були до біса занепокоєні й налякані.
Усі, кого ти бачив.
Те, що там сталося, жахливо.
Коли все обрушилося… Таке ніколи не забувається.
Я втратив дуже хороших друзів.
Про це важко говорити.
Я пережив 11 вересня.
Можливо, якби не затримався на 20 хвилин,
був би в іншому місці, і все було б інакше.
І я вдячний цьому уроку. Що треба вдягнути костюм,
а не приходити у вуличному одязі. Він урятував мені життя.
Тоді загинули люди. Боже, упокой їхні душі.
І це продовжувало вбивати людей ще багато років.
Через двадцять років у мене виявили рак, пов'язаний з 11 вересня.
Терористи, які це зробили, досягли ще більше, так би мовити.
Я була дуже занурена у події 11 вересня.
У моєму кабінеті все було догори дригом.
Це кардинально змінило моє життя.
Змінило моє робоче життя, моє особисте життя — усе.
Ми всі були залучені. Усі в один день. Ми всі там були.
Ми всі відчули, що треба
підтримати одне одного і захистити.
І ми це робили.
Тоді повернулися до роботи — робити, що добре вміємо. І продовжили робити це.
ТРАВЕНЬ 2002 РОКУ РІК ПІСЛЯ ВБИВСТВ
РЕСТОРАН ДЕЛІКАТЕСІВ «КАРНЕҐІ»
ПОЛІЦІЯ — НЕ ЗАХОДИТИ ЗА СТРІЧКУ
Суд відбувся майже через рік після вбивств.
Це була унікальна судова справа.
Я ніколи не бачила нічого подібного.
Їх обох судили одночасно.
У залі суду було двоє присяжних і двоє підсудних.
Рятівною благодаттю було те,
що жертвам, які вижили, не доведеться повертатися
і переживати це двічі на двох окремих судах.
Це й один раз травматично.
Я не люблю бути в центрі уваги.
І ось я, як свідок, розповідаю свою історію.
Я зосередився на подрузі Франчесці, яка була там.
Прийшла зі мною.
Гадаю, це мене трохи заспокоювало.
Суд тривав кілька тижнів. Було багато свідків.
Я хотіла зрозуміти, що сталося з Джен,
що сталося з її друзями, яких вона так любила.
Дивитися фото з місця злочину було занадто.
Один злочинець сказав:
«Коли я був із Дженніфер, контролював її з пістолетом,
у мене тремтіли руки, я був переляканий.
Я просто хотів вибратися звідти. Він випадково вистрілив».
Ні, невипадково.
І ми знаємо це тому, що рана Дженніфер на голові,
кульова рана, була близького контакту.
Не кажи, що ти стояв і трясся, і він випадково спрацював.
Ні, ти тримав його цілеспрямовано і вистрілив із нього.
Докази не брешуть.
Люди — так.
Багато.
УБИВСТВА «КАРНЕҐІ ДЕЛІ» ВИННІ ДВОЄ
УБИВЦЯМ «КАРНЕҐІ» — ПО 120 РОКІВ
УБИВЦЬ «КАРНЕҐІ» ПОСАДИЛИ НАДОВГО
Коли ми почули вердикт по «Карнеґі Делі»,
ми відчули полегшення та гордість.
Я дуже радів — ми ж доклали багато зусиль —
за людей, які загинули,
а ще за Роузмонд і Ентоні, які вижили,
за їхні сім'ї, за сім'ї всіх.
Нарешті вони… Тепер вони могли відчути якесь полегшення.
Спати стало легше.
Просто сказати їм: «Ви більше не побачите сонячного світла».
Чи люди стрибали й святкували? Ні.
Це була дуже тиха мить,
люди просто обіймалися.
Обіймалися і плакали.
-Типу: «Добре». Тобто… -Так.
Справедливість перемогла.
Смерть Джен уплинула на багатьох із нас,
але ми не знали одне одного.
А потім ми з'єдналися.
Щороку після тієї трагедії
ми святкували життя Джен у її день народження.
Генерал Джен Дей.
Вона була такою доброю.
Справді.
Ірма подзвонила і розповіла про вирок. Я був дуже радий, що це сталося.
Але, знаєте,
це вам не перемога на чемпіонаті світу.
Ти не радий, що хтось мав померти, щоб їх засудили.
Дуже дивне… Не знаю, як пояснити це почуття.
На початку роботи копом у мене почалися панічні атаки.
І вперше, коли це сталося,
у мене було два трупи за один день. Я ніколи не стикалася зі смертю.
Зрештою я навчилася вимикати свої почуття.
Я уявляю перемикач у своїй голові.
Як вимикач. І я можу зробити «клац».
«Увімкнути, вимкнути». Можу вимкнути їх.
Мені не байдуже. Просто…
Ти не маєш контролю над тим, що станеться.
Учишся жити день за днем.
Так і живу — день за днем.
Ці вбивства були безглузді.
Вони нагадали мені першу справу,
коли я зрозуміла, наскільки злими можуть бути люди.
Це була справа Майкла Макморроу в 1997 році.
Це було так жорстоко.
Так надмірно.
Це було одне з найтривожніших місць злочину, які я бачила,
а я їх бачила тисячі.
2003 РІК
1997 РІК
Ми шукали зниклу особу за адресою Центральний Парк Вест, 115.
Там живуть дуже заможні люди.
Ми побачили дівчину і хлопця підлітків у ванні,
вони мили одне одного.
Якою б незручною не була ця сцена,
він помітив кров.
Вона сказала: «В озері плаває тіло».
Тіло в озері. Справді? Яка ймовірність?
Тіло 44-річного Майкла Макморроу
витягли з озера в Центральному парку Нью-Йорка.
Жертві нанесли 30 ножових поранень, її розрізали й випотрошили.
Навіщо комусь так його вбивати?
Навіщо?
Переклад субтитрів: Марія Подвісньова озрізали й випотрошили.