NA OSTROVĚ MANHATTAN
JSOU DVA DETEKTIVNÍ ODDÍLY ZAMĚŘENÉ NA VRAŽDY
MANHATTAN SEVER A JIH
VYŠETŘUJÍ TY NEJBRUTÁLNĚJŠÍ A NEJNÁROČNĚJŠÍ VRAŽDY
TOTO JSOU JEJICH PŘÍBĚHY
23. KVĚTNA 1997
V pátek v noci, víkend před Dnem obětí války,
nám ohlásili pohřešovanou osobu na Central Park West sto patnáct.
Budova je známá jako Majestic. Jde o velice honosné sídlo.
V Majesticu měli všechny myslitelné vymoženosti.
Vrátného, správce domu.
Všechno,
co k životu v téhle stratosféře
potřebujete.
Dorazili jsme tam. Čekal na nás pan Abdela, který tvrdil,
že jeho dcera Daphne se nevrátila domů.
Lee Furman začal otce vyslýchat, aby se dozvěděl,
co se přihodilo. A vrátný říkal, že není nezvěstná,
že je v komoře vzadu v chodbě.
Vrátný nám ukázal, kde to je. Když pan Abdela otevřel dveře,
uviděli jsme mladou dívku a mladého muže ve vaně. Jeden druhého omývali ve vodě.
Byla to Daphne Abdelová se svým přítelem Chrisem. Říkal jsem si:
„Jenom spolu blbnou ve vaně.
I když to byla hodně trapná situace, všimnul si, že je tam krev.
Zeptal jsem se na krev. Daphne odpověděla:
„Jenom jsem se praštila do hlavy při bruslení." Nebylo to moc krve,
že byste si řekli: „Něco se děje. " Mohlo to být z pádu. Všiml jsem si,
že i Chris má ránu na obočí. Ale také byla malá.
Opravdu to nebylo nic zásadního.
Viděl jsem, že je naštvaná. Křičela na otce: „Proč si volal policajty.
Nesnáším fízly." A pak Daphne zařvala: „Koukejte vypadnout. Zavřete dveře.
Tehdy pan Abdela řekl: „Už je to v pořádku.
Všechno je v pohodě. Vezmu je nahoru. " A tak jsme odjeli.
Než se Lee Furman vzdálil od Majesticu, uslyšel z vysílačky hlášení,
že někdo našel v Central Parku mrtvé tělo. A hlášení přišlo z Majesticu.
Tak jsem oznámil: „Akorát jsme tam byli, vezmeme si to na starost.
" A vrátili jsme se do Majesticu. Nakonec to byla Daphne Abdelová,
kdo volal policii.
Pozvala nás dál. Vešel jsem a spustila: „V jezeře je tělo." Tělo v jezeře.
Ale no tak. Vážně? Jak pravděpodobné to je?
Byl to hrůzný zločin. Tak přehnaný.
Kdo by někoho tak brutálně odpravil? A proč?
Každý případ váš připraví o kousek duše.
Tuhle práci můžete dělat, jen pokud vám na ni opravdu záleží.
Chcete odhalit pravdu.
To detektivové dělají.
Vždycky rád nahlížím za oponu. Co se skutečně stalo?
Je důležité zjistit, kdo vraždil. A to je moje práce.
V New York City. Newyorská policie.
To jsme my.
VRAŽDY: NEW YORK
Central Park je neodmyslitelnou součástí srdce New York City.
Není to jen park,
co si spojíte s nějakým obrovitým trávníkem
a možná pár baseballovými hřišti a prolézačkami pro děti.
Je to mnohem víc.
Všichni žijeme v betonu. Chodíme po betonu.
Žijeme v mrakodrapech nahoře ve vzduchu, daleko od přírody.
A tak Central Park pro Newyorčana představuje
víc než jen dvorek. Je to oáza.
Ale Central Park sdílejí všichni Newyorčani.
Ne jen dobří lidé, ale taky špatní.
Central Park platil v sedmdesátých a osmdesátých
letech za velmi nebezpečné místo. Nikdy bych tam v noci nešla.
Tehdy jsme měli každoročně dva a půl tisíce vražd.
A ke spoustě z nich došlo v Central Parku.
Na sklonu devadesátých let se město objektivně stávalo bezpečnějším.
Každý indikátor zločinnosti a veřejného pořádku se sunul tím správným směrem.
Když se město změnilo a věci se obrátily k lepšímu, Central Park se zlepšil taky.
Kdykoli tam ale došlo ke zločinu, všichni měli plné ruce práce.
Někdo si v Central Park udělá záděru a už to jede: „Bože, všichni musejí zjistit,
k čemu tam došlo. " Takže když tam někoho zavraždí,
je to velká věc.
23. KVĚTNA 1997
23.
Května 1997 jsem akorát dělal pátým rokem asistenta prokuratury a začal
jsem spolupracovat se seniorním asistentem z oddělení vražd, což znamená,
že jsem procházel výcvikem na vyšetřování a stíhání vražd. Pamatuju si,
jak mě někdy mezi třetí a čtvrtou ráno probudil zvuk pager.
A protože jsem se zrovna nastěhoval do nového podnájmu,
neměl jsem ještě zapojený telefon,
a tak jsem musel vyběhnout ven na ulici do telefonní budky.
Konečně jsem našel veřejný telefonní automat,
vytočil jsem číslo na pager a člověk na druhém konci spustil,
že došlo k nějaké třenici v Central Parku. To považuju za nejslabší vyjádření roku.
Bylo to brzo ráno. Dispečer noční hlídky už nás upozornil,
že v jezeře v Central Parku plave tělo.
Já dělal velitele detektivní noční hlídky na Manhattanu.
Naše práce spočívala v zajištění místa činu a předání případu
vyšetřujícímu detektivovi. Přišel jsem na místo,
hned po západní straně Central Parku vedle Jahodových polí.
Měli jsme tam asi dvanácti až patnáctimetrovou
sérii krevních stop, které vedly směrem k altánu.
A tak jsme sledovali tyto krvavé stopy. Došli jsem až k jezeru a v něm bylo
lidské tělo. Plavalo hlavou nahoru.
Když jsem toto místo činu uviděl poprvé,
nemohl jsem se ubránit silnému pocitu disonance.
Jezero je v centru krásného parku. A stejně co jsem viděl na místě činu,
se řadí mezi nejbrutálnější výjevy, které jsem kdy spatřil.
Šla jsem na místo činu, abych tělo ohledala v
původních podmínkách. Většina míst činu je omezena
na jednu oblast. V tomhle případě jsme měli cestu do parku,
kde se našli kapky krve, oblast kolem altánu,
kde se nacházela krevní kaluž,
a pak tělo v jezeře.
A podívala jsem se na kraj vody,
kde se pohupoval a plaval mezi rákosem bledý muž tedy to co z něj zbylo.
Přistoupila jsem trochu blíž a spatřila, že měl rozpárané břicho.
Jeho střeva nadnášela voda.
Během působení u newyorské policie jsem viděl stovky těl.
Tohle bylo jediné tělo s plovoucími střevy, co jsem kdy spatřil.
Vrylo se mi do paměti.
Měl rozseklou paži. Jeho pravá ruka visela skoro samostatně.
Byla téměř uťatá. Měl několik řezných ran, rýhy po bodných ranách. Bylo toho moc.
Taková přehnanost svědčí o vášni, zlosti, zuřivosti.
Každá vražda je neuvěřitelně hrozná a každé místo činu je velice znepokojivé,
plné emocí a náročné na vstřebání.
Ale rozhodně se vraždy a místa činu vzájemně
odlišují a vraždy nožem obecně platí za nejbrutálnější.
V mé kariéře šlo zatím o druhé místo činu po vraždě, kde jsem byl vyšetřovat.
Vystavit člověka tak překotně něčemu takovému je rozhodně křest ohněm.
Dělal jsem detektivního vyšetřovatele třetí třídy v oddělení vražd pro
Manhattan sever. Byl jsem tam skoro čtyři roky. V pátek 23.
Května 1997 jsem neměl mít směnu. Dorazil jsem kvůli soudu,
a tak jsem do kanceláře přišel asi v osm ráno. Poručík se na mě podíval se slovy:
„V parku došlo k vraždě, musíte jim zavolat,
že stání u soudu rušíte. Půjdete s námi.
Řekli mi, že k tomu přiřadili i někoho
z vražd z Manhattanu sever. A pak se ukázal Rob Mooney.
Hned jak začal mluvit,
věděl jsem, kdo tomu velí.
Měří sto devadesát pět centimetrů. Má obrovskou hlavu.
Vlasy měl jako roková hvězda ze sedmdesátek
a knírek také ve stylu sedmdesátých let. Vypadal jako nějaký ztracený
člen Allman Brothers Band. A vždycky na klopě nosil odznak
kapely Grareful Dead.
Miluje Grateful Dead.
Viděl jsem je naživo snad skoro tři sta krát
v životě. Rozmanitost v dané komunitě, kde jsem žil a pracoval,
mi dala velkou přednost neodsuzoval jsem lidi na první pohled.
Nesoudil jsem knihu podle obálky. A v tomhle případě se to potvrdilo.
NALEZENO TĚLO
NA MÍSTO PŘIJÍŽDÍ DETEKTIV MOONEY
Oběť u sebe neměla peněženku, ale na nějakých papírech,
které jsme na místě našli, stálo jméno Michael McMorrow.
Zjistili jsme, že Michaelovi bylo čtyřiačtyřicet let.
Bydlel na Manhattanu se svou matkou a pracoval v realitní kanceláři.
DNEŠNÍ HRŮZNOU VRAŽDU MUŽE V NEWYORSKÉM CENTRAL PARKU OBESTÍRÁ TAJEMSTVÍ
MCMORROWA POŘEZALI VÍCE JAK 50KRÁT. PODŘÍZLI MU HRDLO
Mohli jste slyšet tu mediální kavalérii.
Protože cokoli se v New York City odehraje v Central Parku, má nejvyšší prioritu.
Viděl jsem, jak byla oběť stavěná. Měřil víc jak metr osmdesát. Vypadal,
že vážil přes devadesát kilo.
Aby někdo dokázal takového člověka tak zmrzačit a rozsekat,
v tom muselo být něco víc. Nedokázal jsem to pochopit.
Stav, ve kterém tělo oběti bylo, a míra surovosti,
co vedla ke všem těm zraněním, byly jasným indikátorem toho,
že nešlo o náhodný násilný čin. Nešlo o nějakou nepodařenou loupež.
A tak záhada spočívala v mechanismu, jakým se vše odehrálo.
NA MÍSTO PŘIJÍŽDÍ DETEKTIV MOONEY
STRÁŽNÍK FURMAN SE VRACÍ DO BUDOVY MAJESTIC
Stál jsem u nich v bytě. Byly asi dvě hodiny ráno.
Daphne nám zavolala hned, jak Chris odešel.
Spustila: „Bála jsem se Chrise. Nechtěla jsem před ním nic říkat.
" Daphne líčila, jak byla se svým přítelem v parku.
Jen tak trávili společně čas,
vyrazili si na procházku a Chrisovi
najednou přeskočilo a někoho zabil.
Zatímco Daphne mluvila, pan Abdela prostě odešel pryč.
Já jsem se na něj díval. Vždyť je to vaše dcera a vy nic neřeknete?
Nebráníte jí ve vyprávění? Ale možná na to byl zkrátka zvyklý.
A tak jsem si pro sebe říkal, že mě ta holka lakuje.
Víte, je vám patnáct let.
Možná se namočila do maléru a teď chce otci způsobit ještě větší problémy.
A tak jsem se jí nedoptával. Ona jen chrlila informace.
Popisovala, jak mu zkoušela dát první pomoc,
že se mu snažila pomáhat. Nezúčastnila se toho.
Říkala, jak Chris udělal tohle a tamto. Ale o sobě nic.
Žádné informace o tom, co udělala ona.
Až když se Chris pokoušel zbavit těla, pověděla mu: „Chrisi,
měl bys ho zkusit vykuchat a potopit. Zkus to nějak ututlat.
" Když se ocitnete v takové situaci, mělo by vás to šokovat.
Ale ona se chovala normálně, velmi uvolněně.
Lee Furman poslal do parku několik hlídkujících
policistů z okrsku Central Park. Ti objevili v jezeře plující tělo.
A to změnilo vyznění všeho, k čemu došlo v bytě.
NALEZENO TĚLO
STRÁŽNÍK FURMAN SE VRACÍ DO BUDOVY MAJESTIC
PŘIJÍŽDÍ DETEKTIV MOONEY
MÍSTO ČINU
Poté, co Lee Furman reagoval
na telefonát Daphne, jsme měli očividný důvod se domnívat,
že Christopher do toho všeho byl bezprostředně zapojený.
A tak na základě té informace později ráno vyrazili detektivové do bytu
Christopher Vasqueze a zatkli ho za vraždu Michaela McMorrowa.
Převáželi ho do ústřední vazby. A tehdejší poručík mi řekl:
„Upravte si kravatu. Musíte ho doprovodit k autu.
Když jsem Chrise Vasqueze prvně spatřil, trochu mě šokovalo,
že působil jako malé děcko. Věděl jsem, že je mu patnáct,
ale vypadal spíš na dvanáct. Měl zřetelná zranění na
obličeji a na rukou.
Tenhle výjev jen prohloubil moje veliké znepokojení,
jak se to celé ve skutečnosti odehrálo, protože se nezdálo vůbec pravděpodobné,
že by byl jedinou osobou zodpovědnou za všechnu tu pohromu, k níž na místě došlo.
Vůbec jsme nevěděli, co pro nás znamená Daphne.
Prezentovala se pouze jako očitý svědek.
Ale většina svědků tak neobyčejně násilnických
zločinů dobrovolně policii neřekne, že navrhli pachateli,
jak dobrý nápad by bylo oběť vykuchat, aby se tělo potopilo do jezera.
A tak Daphne Abdelovou 23. května v půl jedné odpoledne také zatkli.
Přijeli jsme tam a pokoušeli se z ní dostat
výpověď. Chtěli jsme s ní mluvit, ale otec jako její odpovědný
zástupce ten rozhovor zamítl. Když jsem Daphne Abdelovou viděl poprvé,
byla dítě. Byla maličká. V hlavě mi dělalo potíže
si tuhle osobu s takovým
zločinem nějakým způsobem spojit.
Informovali nás, že si oba zažádali o právníky.
Takže nebyla žádná příležitost k výslechu. To je obrovská ztráta.
Kdykoli o tuhle příležitost přijdete, nastane problém.
Měli jsme tam tyhle dva patnáctileté a o třicet let staršího Michaela.
Tak co proboha svedlo tyhle lidi dohromady?
Jak se z toho mohla vyklubat vražda?
Detektivové se podívali na rodinné zázemí Daphne a zjistili,
že její otec je zámožným podnikatelem. Její matka je francouzská modelka.
Adoptovali si ji jako malou a žila neuvěřitelně privilegovaný život.
Měla naprosto všechno.
Na sklonku osmdesátých let řada matek vodila děti do parku.
Hrávali jsme si v Jahodových polích. A pak se posuňme o asi třináct let dál.
Jednoho dne jsme zaslechli, že někoho zatkli za vraždu.
Nějakou dívku jménem Daphne. Jak jsme se dozvídali víc,
všichni naši kamarádi si uvědomili, že ta dívka jménem Daphne
patřila mezi děti, co si téměř každé odpoledne
hrály s našimi dětmi.
Když jsem o vraždě slyšela, úplně mě pohltila.
Nemohla jsem na ni přestat myslet. A tehdy jsem podala návrh,
že o ní napíšu knihu. Jak jsem ji psala,
chtěla jsem mluvit s kýmkoli, s každým, kdo Daphne a Christophera znali.
Když Daphne nastoupila do školy,
chodila na přípravku na Kolumbii.
Zpočátku tam celkem dobře zapadla, ale po letech začala být agresivnější.
A nakonec ji v osmé třídě požádali, aby přípravku opustila,
což není na soukromých školách obvyklé.
Daphne měla sklony k sebedestruktivnímu chování, například k alkoholu a drogám.
A její rodina platila jí nákladné odvykačky.
Bylo to už dvakrát, než se stalo tohle.
Poté, co Daphne požádali o odchod z přípravky na Kolumbii,
nastoupila na střední školu Loyola. Protože byla drsná. Drzá. Arogantní.
Její přístup se neustále zhoršoval. Odmítala se řídit jakýmikoliv pravidly,
večerkami, slušným chováním.
DALŠÍM PODEZŘELÝM JE CHRISTOPHER VASQUEZ. POPISUJÍ HO JAKO NĚKDEJŠÍHO
MINISTRANTA A SKAUTA, KTERÝ VYROSTL V PĚTIPATROVÉM ČINŽÁKU VE ŠPANĚLSKÉM HARLEMU
Doslechl jsem se, že Chris pocházel z poměrně dobré rodiny.
Dělal ministranta. Bydlel hned vedle kostela
na Devadesáté sedmé ulici.
BYL TO TAK HODNÝ CHLAPEC, NÁPOMOCNÝ A POSLUŠNÝ
Bydlel ve východním Harlemu. Nic nóbl.
MOC HODNÝ CHLAPEC, PĚKNĚ OBLEČENÝ, NEPOFLAKOVAL SE.
NEBYL POTÍŽISTA. VŠEMI TO OTŘÁSLO. NEMŮŽEME TOMU VĚŘIT.
Christopherovi rodiče se rozešli. Vychovávala ho jeho matka,
která ho dala na soukromou školu, což je velice nákladné.
A tak rodiče tvrdě dřeli, aby mu poskytli dobrý život.
Byl to hodný kluk, ale velice uzavřený.
Ve škole si ho hodně dobírali kvůli postavě a introvertnímu chování.
DĚTI CHRISE POPICHOVALY
PŘEZDÍVALI MU „HERB", SLANG PRO PADAVKU, MĚKOTU
NEVÍM, PROČ TO UDĚLAL. UDĚLAL TO, PROTOŽE JE SLABOCH. FAKT JE.
Christopher i Daphne uměli skvěle jezdit na kolečkových bruslích.
Většinu odpolední trávili v parku, kde se i seznámili.
Oba neměli moc kamarádů.
Daphne kvůli tomu, jak nesnesitelná byla, Christopher kvůli své uzavřenosti.
Když se sešli, navázali přátelský vztah, a pak spolu začali trávit čas.
Stýkali se asi dva až tři měsíce před vraždou.
Dvě patnáctileté děti ze soukromých škol vyvolaly naprostý mediální cirkus.
ŠOKUJÍCÍ ZLOČIN, KTERÝ VEDL K ZATČENÍ DVOU MLADISTVÝCH
ÚDAJNĚ UBODALI REALITNÍHO MAKLÉŘE A TĚLO POHODILI V PARKU DO VODY
JEDNOU Z NICH JE I MILIONÁŘSKÁ DCERKA
Když jsem se poprvé dozvěděl, co se stalo strejdovi,
byl jsem naprosto v šoku. Obzvlášť kvůli tomu,
že jsme společně se sestrou trávili s naším
strýcem v Central Parku hodně času.
Pro všechny se jednalo o mimořádné místo. Věděli jsme,
že to bylo zvláštní místo i pro něj. Takže fakt,
že tak tragicky přišel o život právě na místě, co pro něj bylo výjimečné,
je zničující.
Bylo hrozně těžké sledovat mou matku a vidět ten neuvěřitelný zármutek,
který prožívala. Protože spolu bydleli, myslím,
že ztrátu vnímala víc než kdokoli jiný. Mám za to, že měla pořád dojem,
že ho měla chránit.
Vyrůstali jsme na západní straně Manhattanu. Blok od Central Parku.
Michael byl sympatický. Našel si hodně kamarádů.
Měl spoustu přátel.
Neříkal jsem mu Michael. Nikdy jsem o něm nemluvil jako o Majkovi.
Říkal jsem mu „Irčan". Byla to jeho přezdívka ze sousedství.
Nešel pro smích daleko. To byla taková Irčanova specialita
většinu času vtipkoval.
Byl to prostě chlap. Jen chlápek.
Proč by ho někdo chtěl takhle příšerně odpravit? To je záhada.
DVA PUBERŤÁCI OBVINĚNÍ Z BRUTÁLNÍHO UBODÁN
REALITNÍHO MAKLÉŘE V CENTRAL PARKU TVRDÍ, ŽE JSOU NEVINNÍ
CHRISTOPHERA VASQUEZE A JEHO PATNÁCTILETOU PŘÍTELKYNI ČEKÁ JEŠTĚ DNES SLYŠENÍ
24. KVĚTNA 1997, DEN PO ZATČENÍ
Zatčením příběh ještě neskončil. Ve skutečnosti jím teprve začal.
Šlo o poměrně zmatečnou situaci. Nevěděli jsme co se stalo.
OBŽALOVANÝ JE OBVINĚN Z BODU 25. PRVNÍ STUPEŇ
OBŽALOVANÁ SE SPOLU S CHRISEM,
TEDY SE SPOLU-OBŽALOVANÝM,
POKUSILA SKRÝT IDENTITU OBĚTI
PATNÁCILETÁ DAPHNE ABDELOVÁ A JEJÍ PŘÍTEL
CHRISTOPHER VASQUEZ BĚHEM VČEREJŠÍHO SLYŠENÍ POPŘELI VINU
Podle zákonů státu New Yorku máte od vteřiny,
kdy je někdo předveden před soud, sto čtyřicet čtyři hodin
na vznesení obžaloby.
Pokud nevznesete obžalobu během zákonem dané lhůty,
pak obžalované musíte propustit z vazby.
A tak jsme museli celkem rychle vyhodnotit, jestli máme pocit,
že naše důkazy poslouží jako dostatečný podklad pro vznesení obžaloby.
Hodiny začaly tikat.
6 DNÍ DO VZNESENÍ OBŽALOBY ČI PROPUŠTĚNÍ
Stalo se z toho širokosáhlé vyšetřování. Vyžadovalo několik týmů na místě činu,
které začaly sbírat důkazy ze všech možných
míst. A pak samozřejmě tým detektivů, kteří vyslýchali svědky.
Čekali, jestli se objeví nějaké důkazy, protože tak se dává dohromady případ.
Kvůli tomu, co Lee Furman viděl u Daphne, bylo zapotřebí odebrat důkazy i v bytě.
Krev na oblečení, na kolečkových bruslích, krev na hodinkách.
Když newyorská policie sbírá důkazy, tak nežertuje.
Není to jen fotka krve v umyvadle nebo na vaně. Vezmou si celou vanu,
protože je na ní krev pachatelů a možná také krev obětí.
Prohledali jsme Daphneinu ložnici.
V zásuvce jsem našel peněženku Michaela McMorrowa s doklady a penězi.
To je další důkaz, který ji spojuje s místem činu
a s Michaelem a Chrisem.
Problém je, že bez ohledu na to, jak příšerné místo činu bylo,
pouhá přítomnost u spáchaného zločinu není zločinem.
Možná je to eticky neobhajitelné, ale nejde o zločin.
Musíte prokázat jednotlivé elementy zločinu mimo důvodnou pochybnost.
Každý jeho aspekt.
Od rodiny Michaela McMorrowa jsme se dozvěděli
něco o Michaelově obvyklém chování a o lidech,
se kterými mohl v parku trávit čas.
Michael měl partu lidí, které v parku znal.
A po práci se tam občas stavoval. Přicházel s nějakým pivem a tak.
Měl tam svoje chlastací kamarády.
Michael měl potíže s alkoholem. Byl to prostě obyčejný chlap
s obyčejnými problémy.
Irčan se snažil změnit. Chodil na sezení anonymních alkoholiků.
Docházel na jejich schůzky kousek od západního Central Parku.
A tam se potkal s Daphne.
Vyšetřování postupovalo, jak mělo. Vyslýchali jsme lidi,
o kterých jsme zjistili, že se nacházeli v parku před vraždou.
Odhalili jsme, že v den vraždy Michaela McMorrowa
se Daphne s Chrisem shodli na tom, že spolu nebudou chodit.
Vyrazili bruslit, ale ona vyvolávala různé potíže.
Pouštěla se do hádek se staršími muži v parku. Dělala různé šílenosti.
A údajně před jedním z nich prohlásila, že dneska večer někoho zabije.
Daphne s Chrisem před vraždou popíjeli a narazili
na skupinu lidí u Jahodových polí. Jedním z nich byl i Michael McMorrow.
Teď byl za pejska Chris jenom se vezl. Daphne byla, řekněme, mnohem zkušenějším,
třebaže stejně starým dítětem.
Ona byla tím pověstným džinem z láhve.
Když Christopher láhev našel a odšpuntoval ji,
vynořila se a převzala nad vším kontrolu.
Při prohlídce bytu Chrise Vasqueze jsme našli krev na oblečení.
Taky jsme objevili nůž. V této fázi jsme nevěděli,
jestli půjde o daný nůž. A tak jsme museli nechat udělat testy DNA.
4 DNY DO VZNESENÍ OBŽALOBY ČI PROPUŠTĚNÍ
ÚŘAD SOUDNÍHO LÉKAŘSTVÍ
McMorrowa odvezli na pitevnu.
Pitva odhalila, že měl hladinu alkoholu v krvi
nula celá třicet jedna promile, což je zhruba víc jak
trojnásobek zákonného limitu. Indisponovalo by ho to?
Pravděpodobně ano.
Ale dokázal dojít z Jahodových
polí dolů k jezeru po vlastních.
A tak jsme se snažili zjistit, co se stalo.
Zezadu na nohou měl pohmožděniny. V modřinách byl obtisk.
Rozdrcený obličej ukazoval, že šlo o velmi osobní,
a také velmi zuřivý útok. Na jedné straně hrudníku měl možná osm,
devět nebo deset bodných ran.
Všechny seskupené, což naznačuje, že se nehýbal. Můžete si představit muže,
který stojí a někdo ho sekne do obličeje. Má pořezané ruce, jako by bojoval o život.
Pak jde k zemi. Útočník nyní stojí nad ním
a brutálně do něj bodá. Několikrát ho bodne zas a znovu,
zas a znovu.
Asi největší otázka, která se mi honila hlavou,
byla, co se ve skutečnosti odehrálo. Protože to byl kus chlapa.
Jak skončil na zemi? Bez ohledu na míru intoxikace:
co umožnilo hubenému drobnému Chrisi Vasquezovi napáchat všechnu tu spoušť?
A odpověď je, že Chris to neudělal sám. Alespoň se tak domníváme.
Když jsem se to dozvěděl, rozčílilo mě to. A je mi jedno, jestli je jim patnáct.
Měla by být nějaká spravedlnost.
Mojí sestře bylo patnáct. Mně bylo sedmnáct.
Nedokázali jsme si představit, jak někdo v našem věku mohl
něco takového udělat.
DAPHNE ZŮSTANE ZA MŘÍŽEMI DO STŘEDY, KDY JE NAPLÁNOVÁNO SOUDNÍ PŘEVLÍČENÍ.
Dorazila analýza DNA. Na kapesním noži se našly dva druhy krve.
Byla na ostří a na rukojeti. Byla to směs Chrisovi krve
a krve Michaela McMorrowa.
Šlo o vražednou zbraň. To je přelomový důkaz.
Je těžké v hlavě pobrat, jak mohli být schopni takového
extrémního násilí. Ale na druhou stranu jsme věděli,
že ho schopni byli.
Věděli jsme, že to udělali.
V té fázi vyšetřování jsme měli pocit, že informace,
které jsme momentálně získali, postačí jako důvodné podezření
ke vznesení obvinění. Klíčovým důkazem pro Chrise byl nůž.
U Daphne šlo o její tvrzení.
Jasně sama sebe pasovala do aktivní role při snaze zbavit se těla.
Důkazy jsme představili velké porotě, ta je považovala za přesvědčivé.
Vrátila se s obžalobou z vraždy druhého stupně pro oba.
Během prvních dní vyšetřování jsme zjistili,
koho si oba náctiletí obžalovaní našli, aby je při soudním přelíčení zastupoval.
Christopher Vaskéz si najal muže jménem Arnold Kiss,
někdejšího asistenta prokuratury. Nepochybně působivého soupeře.
Daphne a její rodina si najala Bena Brafmena.
Ben je jedním z nejvýznačnějších obhájců v New Yorku a pravděpodobně i v zemi.
Reprezentoval všechny od mafiánů po lidi z Wall Street.
Ben měl rozmanité portfolio a obvykle dosahoval pro sebe a své klienty
dobrých výsledků.
Šlo o neúprosnou připomínku toho,
kolik je v sázce a jak náročné toto přelíčení bude.
Některé detektivy přítomnost lidí typu Bena Brafmena může poněkud zastrašit.
Můj postoj byl takový,
že ty máš sice titul z práv a jsi mnohem lépe oblečený než já,
ale oba jsme dneska ráno vyrazili stejným směrem. Já jsem připravený. Ty taky.
Tak se do toho dáme.
SYN, KOLEGA, ČLOVĚK S PROBLÉMY
MOMENTÁLNĚ MÁM VÍC OTÁZEK NEŽ ODPOVĚDÍ.
KDO BYL PAN MCMORROW A PROČ V PARKU POPÍJEL S DĚTMI?
Média se všemožně snažila, aby vykreslila Irčana jako úchyláka.
Vytvářela Michaelův nepravdivý obraz.
PROČ PODLE VŠEHO RÁD DO NOCI POPÍJEL V PARKU S PŘEVÁŽNĚ MLADŠÍ SPOLEČNOSTÍ,
ZŮSTÁVÁ NEJASNÉ. JASNÉ ALE JE, ŽE HO TO STÁLO ŽIVOT
Když vidíte čtyřiačtyřicetiletého chlapa popíjet se dvěma patnáctiletými
dětmi v noci v Central Parku, je to vysvětlení nasnadě.
Byl to snadný obrázek.
MCMORROW SE SETKAL SE DVĚMA PUBERŤÁKY NEDALEKO JEZERA A ABDELOVÉ ČINIL NÁVRHY,
COŽ ÚDAJNĚ JEJÍHO NOŽEM OZBROJENÉHO PŘÍTELE VASQUEZE DOHNALO K ZUŘIVOSTI
Myslím,
že tyhle spekulace opravdu hodně ublížily mojí babičce a také ostatním
členům rodiny, protože vůbec nebyly pravdivé.
Chtěli jsme zajistit, že na něj bude vzpomínáno s respektem
a důstojností, protože to si zasloužil.
Nenarazili jsme u něj na jedinou věc, která by naznačovala,
že někomu kdy způsobil něco zlého. Šlo o hodného člověka,
který byl ke všem laskavý. Až příliš. A říct,
že v tomhle konkrétním případě byl ve špatnou chvíli na špatném místě,
je absolutně přesný popis.
Argumenty proti Chrisovi byly vždycky pádnější kvůli noži.
Ten představoval úplně nejlepší důkaz, co jsme u případu měli. Věděli jsme,
že nůž je vražedná zbraň. Měli jsme dojem,
že mimo důvodnou pochybnost můžeme prokázat,
že Christopher nůž držel v ruce. Méně sebedůvěry nám dodávalo
množství důkazů u Daphne.
I když jsme měli hodně nepřímých důkazů, které ji jasně spojují s místem činu,
od poroty to vyžadovalo trochu domýšlení.
Šlo o náročnější argumentaci než v Christrofrově případě.
A pak nás čekalo dost velké překvapení.
Pan Brafmen se jako Daphnein právník obrátil na prokuraturu a řekl:
„Vyslýchal jsem svou klientku a chtěla by poskytnout informace na dohodu.
Benova úvaha za tím byla: „Myslím, že se pletete.
Je to ve skutečnosti svědkyně. Není obžalovaná.
Dovolte nám výslech na dohodu. " V takové dohodě smí obhájce přivést
svého klienta a ten může v zásadě svobodně promluvit.
Cokoli řeknete, nemůže být použito proti vám.
Pokud nebudete svědčit u soudu a neřeknete něco jiného,
než o čem jste mluvili při tomto výslechu.
Tak jsme ji zavedli do kanceláře prokuratury.
Daphne vysvětlila,
že té noci s Vasquezem náhodou jezdila na bruslích se skupinou lidí,
se kterou se po večerech stýkal i Michael, když popíjel v parku.
Zanedlouho nato kolem nich projel policajt na skútru a rozehnal je.
A tak se všichni vydali různými směry.
Daphne s Chrisem měli pivo, a tak je Michael následoval
kvůli alkoholu. Zašli k malému altánku na kraji jezera,
kde si sedli, aby vypili zbytek piva.
V jistou chvíli se pak Daphne s Chrisem rozhodli,
že se půjdou vykoupat nazí do jezera.
A když vylezli ven, oba byli úplně promrzlí.
Takže její vysvětlení bylo, že
Michael viděl, jak se klepe a proto kolem ní
dal ruku a snažil se ji zahřát. A Chris vystartoval.
Protože si myslel, že Michael se snaží něco
na Daphne zkoušet. Vytáhl nůž a začal ho bodat.
Tvrdila: „Christopher to udělal. Udělal to všechno. Jsem svědkyně."
Pokud to byla pravda, byla ve skutečnosti očitým svědkem vraždy.
Její obvinění by se nejspíš stáhlo a tím by to pro ni skončilo.
Ale mně to nestačilo.
Daphne se v podstatě narodila s pocitem, že je nadřazená zbytku světa,
že je nejdůležitějším člověkem v každé místnosti,
do které vkročí. A tak si myslela,
že bude za tu chytřejší a bude se z toho moct vymluvit.
Všichni si to myslí. A to máme ze všeho nejradši.
„Jen mluv dál. Jen pokračuj.
" Chtěl jsem ji ještě držet pod palcem. Řekl jsem,
že máme fyzické důkazy, které potvrzují,
co vypověděla, a pak jsem se zeptal: „Zajímalo by mě,
jestli by bylo možné s ní ještě párkrát promluvit.
Jenom si chci jednu, dvě věci ujasnit. "
Brafmen souhlasil, protože měl za to, že je to hotová věc.
Prováděli jsme dodatečné výslechy. Poslal tam nějakého mladšího
spolupracovníka.
Na Robovi něco je. Něco, řekla bych, téměř otcovského.
Je důvěryhodný a lidé s ním mluví. Když Rob Mooney mluvil s Daphne Abdelovou,
dokázal si získat její důvěru. V tom je geniální.
Zeptal jsem se jí: „Mám ještě jednu otázku.
Víš, vrtají mi hlavou ty modřiny. " A vytáhl jsem ze složky fotku,
na kterých bylo jasně vidět uskupení oblých pohmožděnin vzadu na jeho noze.
A dodal jsem: „Od čeho myslíš, že jsou?
Na okamžik byla trochu nesmělá, řekla: „Hm.
" Otáčela fotkou dokola a dívala se na ni. Váhala. A ten chlap natáhl ruku,
poklepal ji na rameno se slovy: „To je dobrý,
můžeš mu to říct." A mě napadlo: „Páni, díky, kámo. Opravdu mi pomáháš.
A tak jsem sáhl do krabice a vytáhl z ní kolečkovou brusli. A řekl jsem:
„Neosvěží ti třeba tohle paměť?
Tehdy před námi zčásti poodhalila svoje skutečné chování.
Spustila: „Myslela jsem, že ublíží kamarádovi,
tak jsem ho kopla." A já na to: „Dobře. Tomu rozumím. Ale vysvětli mi to."…
„No, nakopla jsem ho a on pak upadl na zem.
A pak na něj Chris skočil a ještě ho dál bodal." Odvětil jsem: „Dobrá.
" A právník na to: „Skončili jsme."
Už nemohla dál zapírat, že se na tom podílela.
Napadla Michaela McMorrowa. Nakopla Michaela McMorrowa.
Učinila ho bezbranným. A teď máme důkaz. Pachatelka, ne svědkyně. Vražedkyně.
Na základě všech známých okolností nám bylo jasné, že musela Chrisovi pomáhat.
A nyní nám to poprvé i sama řekla. Chvíli poté, co to prohlásila,
jsme se s Daphne Abdelovou dohodli na přiznání.
MLADISTVÁ OBVINĚNÁ Z OBZVLÁŠTĚ ZUŘIVÉHO UBODÁNÍ V CENTRAL PARKU
ŠLA DNES NA DOHODU S PROKURATUROU A DOZNALA SE K ZABITÍ.
ŠESTNÁCTILETÁ DAPHNE ABDELOVÁ SE OMLUVILA ZA SVŮJ PODÍL
NA VRAŽDĚ A ZOHAVENÍ MICHAELA MCMORROWA. DLE DOHODY NEMUSÍ SVĚDČIT PROTI SVÉMU
BÝVALÉMU PŘÍTELI CHRISTOPHERU VASQUEZOVI. TOHO OBVINILI Z UBODÁNÍ.
ZATÍMCO JEJÍ MATKA PLAKALA, PUBERŤAČKA UČINILA DOZNÁNÍ
Daphne měla přiznat vinu a dostat za obvinění maximální trest,
ale nemusela vypovídat před soudem proti Chrisi Vasquezovi.
S prokuraturou jsme spolupracovali. Řekli, že to je to nejlepší, co můžeme dostat.
Protože proti němu měli důkazy. Byl to poměrně solidní případ.
Ale u ní neměli žádnou jistotu, že by vůbec došlo nějakému usvědčení.
V březnu roku 1997 šla Daphne před soud,
kde se doznala k neúmyslnému zabití prvního stupně.
To se liší od vraždy druhého stupně, ze které byla obžalována původně,
protože zabití nevyžaduje úmysl vraždu spáchat.
Přiznala se tak k úmyslu způsobit Michaelu McMorrowovi závažnou fyzickou újmu.
Přiznala se k zabití prvního stupně. Doznala se před soudem k tomu,
co spáchala a z čeho byla obviněna. A přijala trest ve výši
od tří do devíti let.
Proces začal v listopadu 1998. Byla to moje první zkušenost
s Robem v roli svědka. Přišel před soud.
Měl na sobě sportovní bundu a na klopě svůj odznak s Grateful Dead.
A já jakožto mladý, upjatý asistent prokuratury jsem mu řekl:
„To se nehodí. Musíš si ten odznak sundat.
Já na to: „To se nestane."
Řekl jsem: „Prosím, sundej to. Na lavici svědků se nenosí lebky s bleskem."
-Říkám: „Já si to nesundám." -A Rob na to: „Máš dvě možnosti. Buď
budu vypovídat s tím odznakem, nebo nebudu vypovídat s odznakem." A dodal:
„Každopádně budu mít nakonec odznak na sobě."
Chvilku jsem si to rozmýšlel a pak jsem řekl: „Můžeš jít?"
Obhajoba předložila verzi, v níž šli tři lidé dolů k jezeru.
Dva lidé se vrátili. A ani jeden nechce mluvit.
Takže jste vůbec netušili, co se tam u jezera odehrálo.
Protože když nemáte jistotu, kdo skutečně řezal,
pral se a vraždil,
pak musíte mít důvodnou pochybnost
o vině tohoto mladíka.
Vždycky máme obavy, že lidé budou jen ukazovat
jeden na druhého, což vyústí v patovou situaci.
Pak možná porotu nepřesvědčíme.
Obhajoba ze všeho vinila Daphne. Prý za to mohla být zodpovědná sama.
Ale myslím, že jejich obecná strategie byla:
„Prostě to nevíme a pokud nevíte, pak musíte mého klienta zprostit viny.
U každého případu nastává okamžik, kdy si porota dokáže představit člověka,
který sedí před nimi jako obžalovaný, jak dělá to, z čeho ho obvinili.
Ale bylo mi zatěžko uvěřit,
že by si všech dvanáct porotců dokázalo představit Chrise Vasqueze,
jak tak příšerný zločin páchá.
Když se porota odebrala radit, už jsme čekali na spravedlnost
zhruba rok a půl. Naše rodina byla pochopitelně ze všeho
nervózní. Čím déle se to táhlo, tím víc to vypadalo,
že mají o Christopherově vině pochybnosti.
Myslím, že se radili dva dny. A vrátili se s tím,
že je nevinen z vraždy druhého stupně, ale vinen ze zabití prvního stupně.
V podstatě stejný rozsudek a trest, jaký dostala Daphne Abdelová.
Přišlo mi to trochu jako kompromis.
Porota brečela. Plakala. Protože se dívala na Irčanovu rodinu.
McMorrowovým to ublížilo, protože věděli, jak moc trpěl. A neměli dojem,
že pro něj dosáhli spravedlnosti.
Verdikt mě ohromně naštval.
Třicet osm bodných ran není neúmyslné zabití.
Myslím, že si porota nemyslela,
že by tak mladý kluk měl nést po zbytek svého života nálepku vraha.
Hodně věřím v dodržování zákona, ale zákon je komplikovaný,
protože se týká lidí. A když jsou v něčem lidé,
zapojují se i emoce.
Většina případů, které nás fascinují, je záhadná. Kdo to udělal?
V tomhle případě o to vůbec nejde. Víme, kdo to udělal, ale proč?
Nazveme to „folie á deux",
kdy oba svoje vyšinutí spojili dohromady a utvořili stroj na zabíjení?
Nebo to byla jen zábava? Proč, proč, proč? To je věc, co vás dohání k šílenství.
Nemáme způsob, jak zjistit, co se stalo, protože tam byli tři lidé,
jeden z nich je mrtvý. Když lidé tvrdí: „Vyřešil si případ" je to špatně.
Případ vyřešíte, když skutečně víte, co se odehrálo.
Jenže hodně často to nevíte. Můžete předpokládat, co se stalo.
Můžete se podívat na důkazy,
které vás vedou k nějakému podle všeho logickému
závěru. Ale bez výkladu to nejde.
LEDEN 2004, TÉMĚŘ 7 LET OD ROZSUDKU
TAKZVANÉ VRAHY S DĚTSKOU TVÁŘÍ Z CENTRAL PARKU
DNES PO TÉMĚŘ SEDMI LETECH PROPUSTILI Z VĚZENÍ.
NYNÍ JEDNADVACETILETÁ ABDELOVÁ BYLA PROPUŠTĚNA V PÁTEK.
JEJÍ BÝVALÝ PŘÍTEL, DVAADVACETILETÝ VASQUEZ, DNES RÁNO.
SOUČÁSTÍ JEJICH PODMÍNKY JE ZÁKAZ VZÁJEMNÉHO STYKU
Život mého bratra měl mnohem větší cenu než šest let ve vězení.
Spravedlnosti nebylo učiněno za dost. Vím, že je to systém a zákon, že to byly děti,
a tak to chodí. Prostě to jen nepůsobí fér.
Vůbec to není fér.
Daphne o několik let později porušila podmínku.
Byla v domě na půl cesty, kde napadla jednoho z rezidentů.
Vrátila se za mříže a odseděla si maximum devět let. Chris šel ven po šesti letech.
Nejsem si vědom, že by kdy spáchal v následujících
letech nějaký další trestný čin.
Byla to opravdu náročná zkušenost, jak z osobního, tak profesního hlediska.
Šlo o neobvyklý, emotivní případ. Takové pocity přetrvávají.
Jednou z nejlepších věcí na celém případě bylo, že jsem poznal Roba Mooneyho.
Tehdy jsem to ještě nevěděl, ale teprve jsme se rozehřívali.
Bylo osm ráno, telefony drnčely jak splašené.
Všichni mluvili o nezvěstné uklízečce, ve Finančním distriktu,
která se jmenovala Eridania.
KOLEGOVÉ TVRDÍ, ŽE S NIMI VŽDY BĚHEM SMĚNY VEČEŘELA,
ALE VIDĚLI JI NAPOSLEDY KOLEM OSMÉ. OD TÉ DOBY JE NEZVĚSTNÁ
Hledat v té budově kohokoli nebo cokoli byl rozhodně nepříjemný úkol.
Ta stavba měla šestadvacet pater.
Na kamerách už se znovu neobjevila. Není nikde vidět, jak vychází z výtahu.
Ani neopustila budovu.
Kde je?
Dívali jsme se do každého kouta a skuliny v budově, odshora dolů.
A nemohli jsme ji najít.
Znamenalo to, že kromě adresy v Rektor Street číslo dvě,
kde se mělo odehrávat veškeré vyšetřování, se nyní jednalo o celé město New York. ,