På Manhattan finns det två spaningsrotlar som enbart utreder mord:
Manhattan North och Manhattan South.
De utreder de allra mest brutala och svårlösta morden.
Det här är deras berättelser.
DEN 23 MAJ 1997
På fredagsnatten under Memorial Day-helgen
får vi ett samtal om en försvunnen person på 115 Central Park West.
Byggnaden är känd som "Majestic". Det bor många välbeställda personer där.
Majestic hade alla bekvämligheter man kan tänka sig.
Dörrvakter, boendevärdar,
allt man kan behöva för att leva i den stratosfären.
Vi rycker ut till platsen.
Mr Abdela berättar att hans dotter Daphne Abdela inte har kommit hem.
Lee Furman börjar fråga ut pappan för att få veta mer.
Dörrvakten säger: "Hon är inte försvunnen. Hon är i tvättrummet bakom lobbyn."
Dörrvakten visar oss vägen dit.
När mr Abdela öppnar dörren ser vi en ung tjej och en ung kille
som sitter i ett badkar och tvättar av varandra.
Det är Daphne Abdela och hennes pojkvän Chris.
Jag tänker: "De vänslas. De sitter ju i ett badkar."
Även om situationen måste ha varit obekväm,
så la han märke till blodspår.
Jag frågade om det.
Daphne sa: "Jag slog huvudet när jag åkte rullskridskor."
Det var inte så pass mycket blod att det väckte misstankar.
Ett fall lät rimligt. Jag såg att Chris hade ett sår på ögonbrynet.
Men det var litet och inget märkvärdigt.
Hon verkade arg över vår närvaro.
Hon skrek på sin pappa. "Varför ringde du polisen? Jag hatar snuten."
Sen skrek Daphne: "Stick för fan. Stäng dörren."
Då sa mr Abdela: "Allt är bra nu. Jag ser till att få med dem upp."
Så vi gick därifrån.
Innan Lee Furman hunnit särskilt långt från Majestic
hör han på polisradion att nån har anmält en död kropp i Central Park,
och anmälan kommer från Majestic.
DAPHNES HEM
Jag svarade och sa: "Vi var nyss där. Vi rycker ut."
Så vi återvände till Majestic.
Det var Daphne Abdela som hade ringt polisen.
Hon bjöd in oss.
Jag gick in, och hon sa: "Det finns ett lik i sjön."
Ett lik i sjön? Alltså, hur troligt är det?
Det var ett ondskefullt brott.
Så extremt.
Vem skulle vilja slakta nån så brutalt?
Och varför?
Varje fall tar lite av ens själ ifrån en.
Man klarar inte det här jobbet om man inte genuint bryr sig.
Man vill få fram sanningen.
Det är kriminalarens jobb.
Jag har alltid gillat att få se in i folks liv. Vad hände egentligen?
Familjen måste få veta vem som mördade deras släkting.
Det är mitt jobb.
I New York är NYPD…
…det bästa vi har.
Central Park är en oerhört viktig del av New Yorks hjärta.
Den är inte bara en typisk park med en stor gräsmatta…
KRIMINALINSPEKTÖR
…kanske några basebollplaner och en lekplats.
Den är så mycket mer.
Vi bor alla i betong.
Vi går på betong.
Vi lever uppe i luften, långt från naturen.
Därför ser New York-borna Central Park som mer än en trädgård.
Den är en oas.
Men alla New York-bor delar på Central Park.
Inte bara de goda, utan de onda också.
Central Park var väldigt farlig på 70- och 80-talet.
Jag gick aldrig dit på kvällen.
På den tiden begicks 2 500 mord om året.
Många begicks i Central Park.
Mot slutet av 1990-talet
blev staden objektivt sett tryggare.
Alla värdemätare på brott och trygghet rörde sig i rätt riktning.
När det började vända och staden blev bättre…
KRIMINALINSPEKTÖR
…blev även Central Park bättre.
Men när det begicks ett brott där beordrades full utryckning.
Får nån ett trasigt nagelband i parken måste alla dit och utreda det,
så när det sker ett mord tas det på stort allvar.
DEN 23 MAJ 1997
Den 23 maj 1997
var jag inne på mitt femte år som biträdande distriktsåklagare.
Jag hade just börjat följa med en mer överordnad mordåklagare,
vilket innebar att jag lärdes upp till att utreda och väcka åtal för mord.
Nån gång mellan klockan tre och fyra på natten
minns jag att jag väcktes av signalen från min personsökare.
Eftersom jag precis hade flyttat in hade jag ingen fast telefonlinje.
Därför fick jag gå ut på gatan,
hitta en telefonautomat och ringa numret på sökaren.
Personen som svarade sa: "Det är nåt slags ståhej i Central Park."
Det var nog var årets största underdrift.
Det var tidigt. Vi hade informerats av nattledningspersonalen.
Han sa: "Det flyter ett lik i Central Park-sjön."
Jag var vakthavande befäl i Manhattans nattspaningsstyrka.
Vår uppgift var att säkra brottsplatsen
och göra en överlämning till utredaren som ska sköta fallet.
Jag kom till platsen på västra sidan av Central Park intill Strawberry Fields.
Vi hade ett blodspår på kanske 12-15 meter som ledde till lusthuset.
Vi följde blodspåret, och jag gick fram till sjön.
Och där i sjön
flöt en människokropp med ansiktet uppåt.
När jag såg brottsplatsen
kunde jag inte komma ifrån en stark känsla av dissonans.
Sjön ligger mitt i den vackra parken.
Men ändå var det jag såg på brottsplatsen…
…bland det brutalaste jag nånsin sett.
KL 06.00 3,5 TIMMAR EFTER KROPPEN HITTATS
Jag åkte till dödsplatsen för att undersöka kroppen…
DÖDSFALLSUTREDARE
…så som den hittats.
De flesta brottsplatser är begränsade till en plats.
I det här fallet hade vi gångstigen som leder in i parken
där det fanns bloddroppar,
området vid lusthuset där blodpölen fanns och så liket i sjön.
Och bland vassen i vattenbrynet guppade och flöt
en blek man.
Det som återstod av en man.
Jag gick lite närmare
och såg att hans mage hade skurits upp och att hans inälvor flöt i vattnet.
Jag har sett hundratals lik under min tid i NYPD.
Det här var det enda liket med flytande inälvor.
Det fastnade hos mig.
Hans handled hade huggits av.
Högerhanden dinglade, nästan avskuren.
Det fanns många skärsår och djupgående sticksår.
Man tänker "överdrivet våld". Det tyder på passion, ilska och ursinne.
Varje mord är hemskt, och varje mordplats
är upprörande, känslofull och svårsmält.
Men det varierar onekligen. Och mord som har utförts med knivar
är ofta de allra brutalaste.
Vid det här skedet i min karriär, var det här mitt andra mordplatsbesök.
Att så fort komma att ställas inför nåt sånt
var helt klart ett elddop.
Jag var kriminalinspektör i ingångsgraden på Manhattan Norths mordrotel.
Jag hade jobbat där i nästan fyra år.
Fredagen den 23 maj 1997 skulle jag inte jobba dagskift.
Jag kom in tidigt för att vittna i en rättegång på södra Manhattan.
Jag kom till kontoret vid åttatiden på morgonen.
Kommissarien såg på mig och sa: "Det har skett ett mord i parken.
Du måste ställa in ditt vittnesmål och följa med."
Jag hörde att nån från Manhattan Norths mordrotel skulle sköta utredningen.
Sen dök Rob Mooney upp.
Så fort han började prata visste jag vem som bestämde.
Den här killen var 196 cm.
Han hade ett jättelikt huvud.
Han hade en frisyr som en 70-talsrockstjärna
med en 70-talsmustasch.
Han såg ut som nån som kunde varit med i Allman Brothers Band.
Han hade alltid en Grateful Dead-nål på slaget.
Stort Dead-fan. Älskar Grateful Dead.
Jag har nog sett Grateful Dead nästan 300 gånger i mitt liv.
Mångfalden inom den gemenskapen har gett mig en stor fördel
vad gäller att inte vara fördomsfull.
Man ska inte döma hunden efter håret.
Och i det här fallet visade det sig stämma.
KL. 02.30 LIKET PÅTRÄFFAS
KL. 08.00 INSPEKTÖR MOONEY ANLÄNDER TILL PLATSEN
Offret hade ingen plånbok på sig, men vi hittade några dokument.
På dem stod ett namn: Michael McMorrow.
Vi fick veta att Michael var 44 år gammal.
Han bodde på Manhattan med sin mamma
och jobbade på en mäklarfirma.
Mycket är oklart om ett ohyggligt mord på en man i Central Park.
McMorrow stacks över 50 gånger och knivskars över halsen.
Man kunde praktiskt taget höra media rycka fram,
för i New York blir allt som händer i Central Park en toppnyhet.
När jag såg offrets storlek… Killen var över 180 cm.
Han såg ut att väga över 90 kilo.
För att nån skulle kunna lemlästa
och stympa nån på det viset,
måste det ha hänt nåt mer. Jag fattade inte.
Kroppens skick och mängden våld som krävts för alla skador
pekade starkt mot att det inte var ett slumpartat våldsdåd.
Det här var inget rån som hade spårat ur.
Och den gåtan blir det som driver utredningen framåt.
KL. 08.00 INSPEKTÖR MOONEY ANLÄNDER
KL. 02.00 ASSISTENT FURMAN ÅTERVÄNDER TILL MAJESTIC
Jag är inne i lägenheten. Nu är klockan två på natten.
När Chris hade gett sig av ringde Daphne oss.
Hon sa: "Jag var rädd för Chris. Jag ville inte säga nåt när han var här."
Daphne sa att hon varit i parken med pojkvännen Chris.
De hade umgåtts, tagit en promenad
och Chris hade flippat ur. Han hade dödat en man.
Medan Daphne pratade gick mr Abdela därifrån, som om…
Jag såg på honom och tänkte: "Det är din dotter.
Du hindrar henne inte från att prata." Han kanske var van vid det.
Jag antog att hon snackade en massa skit. "Du är 15. Du är ung."
Hon hade kanske fått problem, så nu ville hon ge pappan problem.
Jag ställde inga frågor. Hon bara avslöjade informationen.
Hon sa: "Jag försökte göra hjärt-lungräddning."
Hon sa sig ha försökt hjälpa, snarare än begå brottet.
Hon sa att Chris gjort en massa saker. Aldrig "jag", eller "jag gjorde".
Inte förrän Chris försökte göra sig av med liket,
för då sa hon: "Ta ut inälvorna och få honom att sjunka. Försök dölja det."
Att uppleva nåt sånt borde vara chockerande.
Men hon betedde sig normalt och väldigt avslappnat.
Lee Furman lät några uniformerade poliser från Central Park-distriktet
bege sig till parken, där de upptäckte liket som flöt i sjön.
Det förändrade tonen helt i lägenheten.
KL. 02.30 LIKET PÅTRÄFFAS
KL. 02.00 FURMAN ÅTERVÄNDER TILL MAJESTIC
MOONEY ANLÄNDER
KL. 09.00 BROTTSPLATSEN
Efter att Lee Furman ryckt ut på larmsamtalet från Daphnes lägenhet
hade vi starka skäl att tro att Christopher var inblandad.
Senare samma morgon, utifrån den informationen,
begav sig utredarna till Vasquez lägenhet och anhöll honom…
CHRIS HEM
…för mordet på Michael McMorrow.
Han fördes till häktesintaget. Den dåvarande kommissarien sa till mig:
"Rätta till slipsen. Du måste leda honom till bilen."
När jag först såg Chris Vasquez
blev jag lite paff, för han såg ut som ett litet barn.
Jag visste att han var 15, men han såg ut att vara 12.
Han hade tydliga skador i ansiktet och på händerna.
Det intrycket ökade bara min oro
för hur det faktiskt hade gått till, för i mina ögon verkade det osannolikt
att han ensam skulle ha åsamkat offret alla dessa skador.
Vi var väldigt osäkra på vilken roll Daphne spelade.
Hon beskrev sig själv som ett vittne.
Men de flesta vittnen till oerhört våldsamma brott
berättar inte frivilligt att de kom på idén att tömma offret på inälvor
för att kunna sänka liket i sjön.
Därför anhölls Daphne Abdela kl. 12.30 på eftermiddagen den 23 maj.
Vi begav oss dit för att få hennes utsaga.
Vi ville prata med henne, och pappan som förde hennes talan
vägrade prata med oss.
Första gången jag såg Daphne Abdela var hon ett barn. Hon var liten.
Jag hade svårt att mentalt koppla den här personen till det här brottet.
Vi fick veta att båda bett om advokater.
Därmed kunde vi inte förhöra dem. Det var en stor förlust.
När man inte får den möjligheten är det ett problem.
Vi hade två 15-åringar och Michael som var 30 år äldre än dem.
Hur i hela friden fördes de här personerna samman?
Hur utvecklades det till ett mord?
Utredarna granskade Daphnes familj
och fick veta att hennes pappa var en välbärgad affärsman,
och hennes mamma en fransk modell.
De hade adopterat henne som bebis,
och hon hade en oerhört privilegierad tillvaro.
Hon hade precis allt.
På slutet av 80-talet tog många mammor med barnen till parken.
Vi lekte alla i Strawberry Fields.
Sen spolar man 13 år framåt, och en dag får vi höra…
DÖDLIGT MÖTE
…att nån har anhållits för mord.
Och det var en tjej som hette Daphne.
När vi fick veta mer om det insåg vi alla att den lilla tjejen Daphne
var ett av barnen som jämt hade lekt med våra barn.
När jag hörde om mordet blev jag som besatt av det.
Jag kunde inte släppa det. Det var då jag skrev ett förslag till en bok om det.
När jag skrev boken ville jag prata med precis alla
som kände Daphne och Christopher.
Daphne började skolan på Columbia Grammar.
Till en början passade hon in ganska bra,
men med åren blev hon alltmer uppstudsig.
I åttan blev hon till sist ombedd att lämna Columbia Grammar,
vilket sällan sker på privatskolor i staden.
Daphne höll på med mycket självdestruktivt beteende
i form av sprit och droger.
Daphnes familj hade betalat för jättedyra behandlingshem
två gånger innan det här hände.
Daphne började high school på Loyola
efter att hon hade ombetts lämna Columbia Grammar.
Hon var tuff. Hon var fräck. Hon var arrogant.
Hennes attityd blev allt sämre.
Hon vägrade efterfölja regler, utegångsförbud eller anständigt beteende.
Den andra mordmisstänkta är 15-årige Christopher Vasquez.
Han beskrivs som en före detta korgosse och pojkscout
som växte upp i ett femvåningshus i Spanish Harlem.
Jag fick veta att Chris Vasquez kom från en bra familj.
Han var en korgosse. Han bodde bredvid kyrkan på 97th Street.
Han var en skötsam pojke. Hjälpsam och lydig.
Han bodde i East Harlem.
Inget flådigt.
En snäll och välklädd pojke.
GRANNE
Han drev inte runt. Ingen bråkmakare. Alla är knäckta och kan inte tro det.
Christophers föräldrar var separerade.
Hans mamma uppfostrade honom.
Hon satte honom i en privatskola, vilket är dyrt.
Hans föräldrar jobbade hårt för att ge honom ett bra liv.
Han var ett snällt barn, men han var väldigt introvert
och blev ofta retad i skolan på grund av sin storlek
och sitt introverta sätt.
Chris retades av de andra barnen.
Han kallades för "herb", som är slang för nolla, vekling.
-Jag vet inte varför han gjorde det. -För att han är en herb.
Både Chris och Daphne var skickliga rullskridskoåkare.
De brukade dra till parken på eftermiddagarna. De träffades där.
Varken Daphne eller Christopher hade många vänner.
Daphne på grund av att hon var outhärdlig,
och Christopher för att han var tillbakadragen.
När de träffades blev de vänner och började umgås med varandra.
De umgicks i två eller tre månader före mordet.
Två 15-åriga barn från privatskolor.
Det gjorde mediabevakningen till en riktig cirkus.
Ett skandalöst brott som två tonåringar anhållits för.
De ska ha knivhuggit en mäklare och dumpat liket.
Den ena är en miljonärsdotter.
När jag fick veta vad som hade hänt min farbror blev jag…
MICHAELS BRORSON
…chockerad.
Särskilt eftersom min syster och jag
hade tillbringade mycket tid med min farbror i Central Park.
En speciell plats för oss alla. Vi visste att den var speciell för honom,
så att han miste livet på ett så tragiskt vis
på en plats som var så speciell, kändes förkrossande.
Det var svårt att…
MICHAELS BROR
…se min mamma och sorgen hon kände.
Eftersom de bodde tillsammans,
tror jag att hon upplevde den största förlusten.
Hon kände nog att hon borde ha skyddat honom.
Vi växte upp i västra Manhattan, ett kvarter från Central Park.
Michael var jättesympatisk.
Han fick lätt vänner och hade många vänner.
Jag kallade honom inte Michael eller Mike.
MICHAELS VÄN
Jag kallade honom "Irish". Det var hans smeknamn i området.
Han hade nära till skratt. Det var bilden man hade av Irish,
att han för det mesta skrattade och skämtade.
Han var bara en kille.
Bara en kille.
Varför skulle nån vilja slakta honom på det här viset?
Det är gåtan.
Tonåringarna som anklagas för knivmordet på en mäklare påstår sig vara oskyldiga.
Christopher Vasquez och hans flickvän väntas till häktningsförhandlingen idag.
DEN 24 MAJ 1997 DAGEN EFTER ANHÅLLANDET
Anhållandet är inte slutet på historien. Det är början på historien.
Det är en förvirrande situation.
Vi känner oss inte säkra på vad som hade hänt.
Den tilltalade är anklagad för mord.
Av grov karaktär.
Den tilltalade försökte tillsammans med Chris, den medtilltalade,
dölja offrets identitet.
Femtonåringarna Daphne Abdela och Christopher Vasquez
nekade till brott under förhandlingen.
BROTTMÅLSDOMSTOL
I samma stund som en häktningsförhandling har avslutats,
så har man 144 timmar på sig att väcka åtal.
Om man inte väcker åtal inom den lagstadgade tidsperioden,
måste de tilltalade släppas ur häktet.
Därför fick vi snabbt bedöma om vi hade stark nog bevisning
för att nå upp till de tillräckliga skälen som krävs för ett åtal.
Klockan börjar ticka.
SEX DAGAR TILL ÅTAL ELLER FRISLÄPPANDE
Det här blev en väldigt bred utredning.
Det krävdes flera brottsplatsteam
för att samla in bevis från var och en av platserna.
Dessutom förhörde kriminalpoliserna familjemedlemmar och vittnen.
De väntade på att få in bevis. Det är så man bygger bevisningen.
På grund av Lee Furmans observationer i Daphnes lägenhet
fanns det bevis att samla in.
Blodbevis på kläderna, blod på hennes rullskridskor
och blod på klockan som hon hade burit.
När NYPD samlar in bevis, då brukar de allvar.
De nöjer sig inte med att fotografera blod i ett badkar.
De tar med sig hela badkaret,
för på det finns blod från förövarna och kanske blod från offret.
Vi sökte igenom Daphnes sovrum.
I en byrålåda hittade jag McMorrows plånbok, legg och lite pengar.
Det är ännu ett bevis på att hon varit på plats
med Michael och Chris på brottsplatsen.
Problemet är, att hur hemsk brottsplatsen än var,
så är det inte brottsligt att närvara när ett brott begås.
Det må vara moraliskt och etiskt oförsvarbart, men det är inte brottsligt.
Man måste bevisa brottets alla beståndsdelar utom rimligt tvivel.
Michael McMorrows familj informerade oss
om Michaels vanor och om några av personerna han umgicks med i parken.
Michael hade ett gäng personer han kände i parken.
Efter jobbet gick han dit med ett sexpack eller nåt.
Han hade sina suparkompisar.
Michael hade alkoholproblem.
Han var bara en vanlig kille med vanliga problem.
Irish försökte ändra på sig och gick på AA.
AA-mötena som Irish gick på hölls på YMCA på Central Parks västra sida.
Det var där han träffade Daphne.
Utredningen rullade på enligt plan.
Vi frågade ut personer som hade varit på plats i parken före mordet.
Vi fick veta att samma dag som McMorrow mördades,
så hade Daphne och Chris kommit överens om att vara pojkvän och flickvän.
De åker rullskridskor, och hon ställer till med en massa ofog.
Hon tjafsar med äldre män i parken. Hon gör en massa galna saker.
Och till en av dem ska hon ha sagt: "Jag ska döda nån ikväll."
Före mordet hade Daphne och Chris druckit
och stött på en grupp människor vid Strawberry Fields,
varav en var Michael McMorrow.
Chris är knähunden. Han bara hänger på.
Daphne är ett mycket mer "erfaret" jämnårigt barn.
Hon var som anden i flaskan.
Efter att Christopher hade hittat flaskan och öppnat korken,
och hon hade hoppat ut, så kontrollerade hon honom fullt ut.
Under genomsökningen av Chris Vasquez hem
hittade man blodiga kläder och en kniv.
Då visste vi inte om det var rätt kniv.
Vi fick se till att den dna-testades.
FYRA DAGAR TILL ÅTAL ELLER FRISLÄPPANDE
RÄTTSMEDICINALENHETEN
Mr McMorrow fördes hit för en obduktion.
Vid obduktionen hade han en blodalkoholhalt på 3,1 promille,
vilket är drygt tre gånger mer än rattfyllerigränsen här.
Lär hans förmågor ha varit nedsatta? Förmodligen, ja.
Men han hade förmågan att promenera från Strawberry Fields
och ner till sjön på egna ben.
Vi försöker fastställa vad som hade hänt.
Han hade blåmärken baktill på benen. De hade en regelbunden form.
Förstörelsen av hans ansikte
tydde på att överfallet hade varit väldigt personligt och ursinnigt.
OBDUKTIONSPROTOKOLL
På ena sidan av hans bröst fanns åtta till tio sticksår
i ett och samma område, vilket tydde på att han inte rörde sig.
Det ger en bild av en man som står upp
medan han huggs i ansiktet och på händerna samtidigt som han kämpar för sitt liv.
Sen faller han ner.
Nu står angriparen böjd över honom och hugger honom brutalt.
Han knivsticker honom upprepade gånger, om och om igen.
Den största frågan som jag bar på angående
händelseförloppet…
Han var ju stor.
Hur hamnade han på marken, trots berusningsnivån,
så att taniga Chris Vasquez fick möjlighet att orsaka så stor skada?
Och svaret är att Chris inte gjorde det själv.
Det är i alla fall vår hypotes.
När jag fick veta vad de hade gjort med kroppen, blev jag arg.
Jag bryr mig inte om de är 15. Rättvisa måste skipas.
Min syster var 15. Jag var 17.
Vi kunde inte förstå hur nån jämnårig kunde göra nåt sånt.
Daphne Abdela sitter i förvar, som minst till på onsdag då hon ska upp i rätten.
Då måste ett beslut om åtal fattas, annars släpps 15-åringen på fri fot.
FYRA DAGAR TILL ÅTAL ELLER FRISLÄPPANDE
ETT DYGN KVAR
Vi fick in dna-provsvaren.
På hans fickkniv fanns en blandning av blod
på bladet och inuti handtaget.
Blandningen utgjordes av hans blod och Michael McMorrows blod.
Det är mordvapnet. Det är ett bergsäkert bevis.
Det var svårt att greppa att de var kapabla till så extremt våld.
Men samtidigt visste vi att de var det.
Vi visste att de hade gjort det.
Då kände vi att den samlade informationen vi hade fått fram
gav oss tillräckliga skäl för att åtala dem båda.
Det viktigaste beviset mot Chris var kniven.
Mot Daphne var det hennes utsagor.
Hon hade uppenbarligen tagit en aktiv roll i försöken att göra sig av med liket.
Vi la fram bevisen inför åtalsjuryn. De fann dem övertygande.
De åtalades båda för oöverlagt mord.
OÖVERLAGT MORD: AVSIKTLIGT DÖDANDE SOM SKETT OÖVERLAGT
Inom utredningens allra första dagar
fick vi veta vilka de tilltalade hade anlitat för att företräda dem.
Christopher Vasquez företräddes av Arnold Kriss,
en f.d. biträdande distriktsåklagare. En formidabel motståndare.
Daphne och hennes familj anlitade Ben Brafman.
Ben är en av de mest framstående försvarsadvokaterna i New York
och förmodligen i landet.
Han har företrätt allt från maffia till Wall Street-folk.
PUFFYS TOPPADVOKAT
Ben tog sig an varierade uppdrag
och ordnade ofta positiva resultat åt sig själv och klienterna.
Det blev en skarp påminnelse
om hur mycket som stod på spel och hur svårt det skulle bli.
Vissa kriminalpoliser kan bli lite osäkra när nån som Ben Brafman dyker upp.
Min åsikt var: "Du har juristexamen och mycket elegantare kläder än jag,
men vi tog på oss byxorna på samma sätt i morse,
och jag är redo om du är det. Nu kör vi."
EN MAN MED PROBLEM
I det här läget har jag fler frågor än svar.
Vem var mr McMorrow? Varför var han i parken och drack med barn?
Media försökte skildra Irish som pervers.
De målade upp en osann bild av Michael.
Varför han gillade att dricka till sent i parken
med mestadels ungdomar är oklart.
Det som står klart är att det kostade honom livet.
Den mest uppenbara förklaringen om man ser en 44-årig man
som dricker med två 15-åringar på kvällen i Central Park…
Det ligger nära till hands att försöka måla upp den bilden.
McMorrow träffade senare tonåringarna nära sjön
och kan ha flörtat med Abdela,
vilket ska ha orsakat pojkvännens knivsvingande ursinne.
Jag tror att spekulationerna sårade min farmor
och övriga familjemedlemmar, eftersom de inte stämde.
Vi ville se till att han blev ihågkommen med respekt och värdighet,
för det förtjänade han.
FARHÅGOR OM ATT ÄVEN ANSEENDET SKA GÅ FÖRLORAT
Vi fick inte fram nån info som tydde på att han skulle ha gjort nån illa.
Han var en snäll person som var schyst mot alla han träffade, i överkant.
Att beskriva honom som nån som var på fel plats vid fel tidpunkt
är fullständigt korrekt.
Vår bevisning mot Chris var hela tiden starkare på grund av kniven.
Det var det enskilt bästa beviset vi hade.
Vi visste att kniven var mordvapnet.
Vi kände att vi kunde bevisa utom rimligt tvivel
att Christopher hållit kniven.
Vi kände oss mindre säkra på bevisningen mot Daphne.
Även om vi hade många indicier som placerade henne på brottsplatsen…
INDICIER
…så krävs det att juryn låter sig övertygas.
Det var svårare att få henne fälld än Christopher.
Och sen fick vi en rejäl överraskning.
DISTRIKTSÅKLAGARE
Mr Brafman vände sig till åklagarkontoret i egenskap av Daphnes advokat
och sa: "Efter samtal med min klient, vill hon komma in till er
som 'drottning för en dag'."
Ben menade att vi hade missuppfattat allt.
"Hon är egentligen ett vittne och inte en tilltalad.
Ge henne chansen som 'drottning för en dag'."
Det är ett avtal
då en försvarsadvokat kan komma in med sin klient
och hon kan få tala i princip fritt.
Inget man säger kan användas mot en,
såvida man inte ger vittnesmål i rätten som skiljer sig från det som sades här.
Vi tog med henne till åklagarkontoret.
Daphne förklarade att den kvällen
hade hon och Vasquez råkat stöta på det här gänget
som Michael brukade umgås med, och de drack i parken.
Strax efteråt dök det upp en polis på en skoter som löste upp gruppen.
Därför gav sig alla av åt olika håll.
Det var Daphne och Chris som hade ölen, så Michael
följde efter ölen.
De gick ner till det lilla lusthuset vid sjön.
Det var där de satt och drack upp ölen.
Sen kom det en punkt då Daphne och Chris
bestämde sig för att bada nakna i sjön.
När de kom upp var båda iskalla.
Hennes förklaring var att…
Michael såg att hon skakar.
Han la armen om henne för att försöka värma henne,
och Chris flippade ur.
Han tolkade det som att Michael försökte göra närmanden mot Daphne.
Han drog sin kniv och började hugga honom.
Hon sa: "Christopher gjorde det. Han gjorde allt. Jag är ett vittne."
Om det stämde, var hon ett ögonvittne till ett mord.
Hennes åtal skulle troligen ha lagts ner. Sen hade allt varit överstökat för henne.
Men jag kände mig inte övertygad.
BROTTMÅLSDOMSTOL
Daphne föddes praktiskt taget in i tron om att hon var bättre än alla andra,
och att hon var den viktigaste personen överallt dit hon kom.
Hon trodde säkert att hon skulle vara smart och snacka bort oss.
Alla tror att de kan prata sig ur det.
Det finns inget vi gillar mer. "Prata på. Varsågod."
Därför ville jag hålla henne i ledband.
Jag sa att våra tekniska bevis styrkte hennes utsaga.
Sen sa jag: "Jag undrar om det skulle gå för sig
att vi pratar med henne några gånger till. Jag vill bara reda ut ett par saker."
Brafman sa: "Visst. Inga problem." Han trodde att saken var klar.
Vi förhörde henne några gånger till.
Han skickade dit en biträdande jurist.
Det är nåt visst med Rob. Nåt nästan faderligt.
Han känns pålitlig och får folk att prata med honom.
När Rob Mooney pratade med Daphne Abdela
fick de en god relation. Han är skicklig på det.
Jag sa: "Jo, jag har en fråga. Blåmärkena bekymrar mig."
Och jag tog fram ett foto ur akten
som tydligt visade konturen och de runda blåmärkena
på baksidan av benet och sa:
"Vad tror du att de här är?"
Hon blev lite avvaktande och hummade.
Hon vände på fotot, tittade på det och tvekade lite.
Killen klappade faktiskt henne på axeln och sa:
"Det går bra. Du kan berätta för honom." Jag tänkte: "Tack, kompis.
Du hjälper mig verkligen."
Sen plockade jag fram rullskridskon ur lådan och sa:
"Väcker den här några minnen till liv?"
Sen började hon visa upp
en del av sitt sanna beteende.
"Jag trodde han skulle göra min vän illa, så jag sparkade honom."
Jag sa: "Okej. Det förstår jag, men gå igenom det för mig."
"Jag sparkade honom, och då föll han ihop.
Sen hoppade Chris på honom och högg honom."
Jag sa: "Okej."
Sen sa advokaten: "Okej, då är vi klara."
Hon kunde inte längre förneka att hon hade varit inblandad.
Hon överföll Michael McMorrow. Hon sparkade Michael McMorrow.
Hon gjorde så att han blev försvarslös.
Och nu har vi beviset.
Förövare, inte vittne. En mördare.
Utifrån den samlade bevisningen var vi säkra på att hon hade hjälpt Chris.
Nu berättade hon det för första gången.
Kort därefter nådde vi en uppgörelse om erkännande med Daphne Abdela.
En tonåring åtalad för ett brutalt knivmord i Central Park
har slutit ett avtal med åklagarna och erkänt dråp.
Sextonåriga Daphne Abdela bad om ursäkt för sin roll
i mordet och stympningen av Michael McMorrow.
Enligt avtalet slipper hon vittna mot sin expojkvän Christopher Vasquez.
Han står åtalad för att ha utfört mordet.
TONÅRING ERKÄNNER SIG SKYLDIG
Daphne skulle erkänna sig skyldig och acceptera maxstraffet för åtalet,
men hon skulle inte vittna i rätten mot Chris Vasquez.
Vi samarbetade mycket med distriktsåklagaren, och han sa:
"Det är det bästa vi kunde få till." Vi hade bevis mot honom.
Vi hade en bra bevisning. Men mot henne var den tunn.
Hade vi gått till rättegång var vi inte säkra på att hon blivit fälld.
Jag vill också be om…
I mars 1998 inställde sig Daphne i rätten
och erkände sig skyldig till ett brott som kallas "dråp".
Dråp skiljer sig från mord, vilket var det ursprungliga åtalet mot henne,
eftersom man inte måste haft för avsikt att döda. Hon erkände sig skyldig
till att avsiktligen ha orsakat svåra fysiska skador på Michael McMorrow.
Hon erkände sig skyldig till dråp.
Hon berättade i rätten om vad hon hade gjort
för att bli skyldig till brottet
och hon accepterade ett straff på tre till nio år.
I november 1998 inleddes rättegången.
16-ÅRING I RÄTTEN
Det var första gången jag skulle ha Rob i vittnesbåset. Och Rob dök upp
klädd i en kavaj med en Grateful Dead-nål på slaget.
Och som den unga, stela distriktsåklagaren jag var
sa jag: "Rob, det är opassande. Du måste ta av dig Grateful Dead-nålen."
Jag sa: "Det kan du glömma."
Jag sa: "Ta av den. Det passar sig inte i en domstol.
Man bär inte en dödskalle med en blixt i vittnesbåset."
Jag sa: "Vilken osis. Jag tar inte av mig nålen."
Rob sa: "Du har två alternativ.
Antingen vittnar jag med nålen
eller så vittnar jag inte med nålen.
Oavsett vilket, slutar det här med att jag bär nålen."
Jag tänkte efter och sa: "Hur snart kan du vittna?"
RÄTTSSKIPNING ÄR GRUNDEN TILL ETT BRA STYRE
Försvaret som man la fram var:
"Tre personer gick ner till sjön. Två personer återvände.
Ingen av dem pratar, så vi vet inte vad som hände vid sjön."
För är man inte säker
på vem som faktiskt utdelade knivhuggen och slagen,
då måste det finnas rimligt tvivel om den här unge mannens skuld.
När folk lägger skulden på varandra hyser man alltid en farhåga
om att det ska leda till ett dödläge
och att juryn inte ska övertygas om nåns skuld.
Försvaret la skulden på Daphne och hävdade att hon kunde ha utfört det,
men den övergripande strategin var nog: "Vi vet helt enkelt inte.
Och utan visshet måste ni frikänna min klient."
Under varje rättegång kommer det ett ögonblick
då juryn kan föreställa sig
hur personen som sitter framför dem gör det som han anklagas för.
Det var svårt för mig att tro att samtliga 12 jurymedlemmar
skulle kunna föreställa sig hur Vasquez begår det fasansfulla brottet.
När juryn gick ut för att överlägga hade vi redan väntat
i nästan ett och ett halvt år på att rättvisa skulle skipas.
Vår familj var förståeligt nog nervös.
Ju längre tid det tog, desto mer verkade de betvivla Christophers skuld.
De överlade i två dagar, tror jag.
Deras dom löd "oskyldig" till oöverlagt mord
och "skyldig" till dråp.
JURYN FÄLLER 16-ÅRING FÖR DRÅP
I princip samma fällande dom och straff som Daphne Abdela fick.
Det kändes som en kompromiss i mina ögon.
Juryn grät.
Grät. För de tittade på Irishs familj.
Det smärtade familjen McMorrow, för de visste hur mycket han hade lidit,
och de ansåg inte att rättvisa hade skipats.
POJKE, 16, SKYLDIG
Domen gjorde mig väldigt arg.
JURYN VAR FEG, ANSER BRODERN
Trettioåtta knivhugg är inte dråp.
"HAN KOM BILLIGT UNDAN"
Jag tror att juryn inte tyckte att en så ung grabb
skulle behöva stämplas som mördare för resten av livet.
För mig är det viktigt att lagen efterföljs,
men lagen är komplicerad, eftersom människor är inblandade.
När människor är inblandade, är även känslor det.
Merparten av fallen som fascinerar oss är gåtor.
"Vem gjorde det här?"
I det här fallet är det inte alls så.
Vi vet vem som gjorde det, men varför?
Kalla det "folie à deux",
där de delade samma vanföreställning och tillsammans utgjorde en mördarenhet.
Eller rent okynne.
Varför?
Sånt kan driva en till vansinne.
Man kan aldrig veta vad som hände, för tre personer var där och en är död.
När folk säger "Ni löste fallet", svarar jag "Nej, det är inte rätt ord".
Att lösa fallet betyder att man faktiskt vet vad som hände,
och ofta vet man inte det. Man kan göra antaganden.
Man kan dra en logisk slutsats utifrån en del av bevisen,
men utan berättandet kan man inte veta.
NÄSTAN SJU ÅR EFTER DOMEN
"Central Parks minderåriga mördare" har nu frigivits efter nästan sju år.
Abdela, som nu är 21, släpptes i fredags.
Hennes expojkvän, 22-årige Vasquez, släpptes i morse.
Som villkorligt frigivna får de inte träffa varandra.
Min brors liv var värt mycket mer än sex år i fängelse.
Jag tycker inte att rättvisa skipades.
Jag vet att systemet funkar så och att de var barn, och då blir det så…
Men det känns inte rättvist.
Inte alls rättvist.
Flera år senare bröt Daphne mot sina frigivningsvillkor.
Hon bodde i ett halvvägshus och överföll en av de andra i huset.
Hon fick återvända till fängelset och avtjäna hela straffet på nio år.
Chris släpptes efter sex år.
Vad jag vet, så har han aldrig återfallit i brottslighet under alla åren som gått.
Det var en svår upplevelse
på såväl personligt som professionellt plan.
Det var ett ovanligt fall, ett känslofullt fall.
Känslorna dröjer sig kvar.
En av de bästa konsekvenserna av fallet var att jag lärde känna Rob Mooney.
Jag visste det inte då, men vi hade bara börjat.
I NÄSTA AVSNITT
Klockan åtta på morgonen ringer telefonerna i ett.
Alla pratar om en försvunnen städerska
i finansdistriktet, vid namn Eridania.
Kollegorna säger att hon alltid äter middag med dem under deras skift,
men att de senast såg henne vid åttatiden. Efter det har hon inte synts till.
Det är en utmanande uppgift att genomsöka den där byggnaden
efter nån eller nåt, eftersom den har 26 våningar.
Hon har inte fångats på film fler gånger. Hon har inte setts lämna hissen.
Hon har inte setts lämna byggnaden.
Var är hon?
Vi sökte igenom alla vinklar och vrår på samtliga våningsplan,
men vi kunde inte hitta henne.
Så istället för att ha enbart Two Rector Street
som plats för utredningsarbetet,
hade vi nu hela staden New York.
Undertexter: Anna Johansson ork.