NA OSTROVĚ MANHATTAN
JSOU DVA DETEKTIVNÍ ODDÍLY ZAMĚŘENÉ NA VRAŽDY
MANHATTAN SEVER A JIH.
VYŠETŘUJÍ TY NEJBRUTÁLNĚJŠÍ A NEJNÁROČNĚJŠÍ VRAŽDY.
TOTO JSOU JEJICH PŘÍBĚHY.
7. ČERVENCE 2009
Moje máma pracovala na adrese Rector street 2 jako uklízečka.
Pracovní dobu měla od 5 do 11 večer.
7. července mi okolo půl jedenácté večer zavolala její kolegyně Roza a zajímala se,
jestli je máma doma. Odpověděla jsem: „Co tím myslíte? Máma není doma.
Ona není v práci?
„Měla by být v práci. " Ona,
že není. Měly si dát v 7 hodin
jídlo a ona nepřišla.
A tak byla zvědavá, proč má vypnutý telefon.
Všechno šlo rovnou do hlasové schránky.
Volala jsem tetám, strýcům. Shodli jsme se,
že rychle dojedeme k ní do práce, jestli ji tam nenajdeme.
Během dne jsem dělal ochranku v Rector Street číslo 2. Šel jsem do patra,
na kterém pracovala. Pak jsem křičel po celé budově,
všude po chodbách a potom i vzadu ve sklepě její jméno.
Snažil jsem se cokoli odposlechnout. Možná byla zraněná. Možná byla někde,
odkud nebyla slyšet. Lidé ji sice viděli vcházet do budovy,
ale neviděli ji odcházet.
Mluvili jsme se členem ostrahy, který tam zrovna byl. Tvrdil,
že mámu neviděl odcházet z budovy. A tak jsme zavolali na policii.
Nebyla nikde k nalezení.
Každý případ váš připraví o kousek duše.
Tuhle práci můžete dělat, jen pokud vám na ní fakt záleží.
Chcete odhalit pravdu. To detektivové dělají.
Vždycky rád nahlížím za oponu. Co se skutečně stalo?
Je důležité zjistit, kdo vraždil. A to je moje práce.
V New York City. Newyorská policie.
To jsme my.
VRAŽDY: NEW YORK
Každý den, když jezdím do práce a mířím do města, vidím z auta celé jeho panorama.
Když jsem byl u policie, pokaždé jsem si říkával: „Páni,
jsem detektiv na vraždách u policie v New York City.
Vyrůstal jsem v drsné čtvrti v jižním Queensu.
Byly tam drogy. Byla tam prostituce.
Byly tam pochopitelně i gangy. A nakonec jsem musel učinit rozhodnutí,
že dám před ulicemi přednost vzdělání
a stanu se policistou.
8. července 2009 jsem dorazil do práce.
Bylo osm ráno a telefony drnčely jak splašené. Volali nám z prvního okrsku.
Volali nám z policejní centrály. Volali nám z kanceláře
vedoucího detektivů. Všichni mluvili o nezvěstné uklízečce
ve finančním distriktu.
Myslím, že veřejnost je dost zaujatá tím, co se v dané oblasti za burzovního
provozu odehrává. Je zaujatá tím překotným tempem a ohromným bohatstvím,
které se různě přesouvá, a podobně. To je taková jakoby sexy stránka věci. Ale
-v zákulisí máte mnoho různých pracovníků. -DETEKTIV ODDĚLENÍ VRAŽD, MANHATTAN JIH
Když odcházejí bílé límečky domů, zůstávají tam lidé,
co vytírají podlahy. Lidé, co něco opravují. Lidé s rodinami,
kteří tvrdě dřou, aby se uživili.
Detektivové už dorazili na místo. Na úplném začátku jsme
neměli žádné informace. Věděli jsme jen to,
že jde o někoho, kdo se nevrátil domů.
Jeden z šéfů nás všechny shromáždil před budovou a stručně nám shrnul, co se děje.
Zjistili jsme, že pohřešovanou osobou je žena
jménem Eridania. Je jí 46 let.
Pracovala od sedmnácti
do třiadvaceti hodin.
A v jistou chvíli během směny zmizela.
Jedna z věcí, které jsem si ihned po příjezdu
k budově povšiml, byla rodina této pohřešované ženy.
Dorazili tam už během několika hodin, co se s ní nedokázali spojit.
To se v New York City totiž tolik nevidí. Bylo znát,
že mají mezi sebou opravdu blízký vztah.
Sestra byla o sedmnáct let starší. Vždycky na ni byl spoleh.
Taky se o mě často starala. Byla skvělá sestra a výborná máma.
Nikdy by rodinu neopustila. To nepřipadalo v úvahu.
Její rodina si stála za tím, že poté, co skončila v práci,
chodívala rovnou domů. Bylo velmi neobvyklé,
aby odešla z práce a nedala nikomu vědět. Obzvlášť své kolegyni.
To všem přišlo podezřelé.
Vůbec se jí to nepodobalo. Aby takhle prostě z ničeho nic zmizela.
A dokonce nezvedala telefon. Měl jsem o ni velké obavy.
Já jsem tam pracoval nějaký rok a půl. A moje sestra zhruba šest měsíců.
Znám tuhle budovu velice dobře. Toho večera, kdy se ztratila,
jsem ji pročesal celou, patro po patru.
Zašel jsem až do dozadu do sklepa a hledal ji. Křičel jsem její jméno.
Ale bylo tam ticho.
ERIDANIA SE POHŘEŠUJE 12 HODIN
Místo, kde se ztratila, se nachází přímo v srdci
finančního distriktu. Takže to policie přirozeně
brala velmi vážně.
Jakýkoli případ na jihu Manhattanu, cokoli pod 59. ulicí,
je vždycky velmi vyhrocené. S jistotou jsem věděl,
že si to získá velkou pozornost médií.
Kolegové tvrdí, že s nimi vždy během směny večeřela,
ale viděli ji naposledy kolem osmé a od té doby je nezvěstná.
V podstatě jsme museli prohledat každé patro a budovu bylo třeba evakuovat.
A tak všichni zaměstnanci: kravaťáci, uklízeči, obsluha výtahu, kdokoli,
kdo tam byl, musel vyjít ven z budovy, abychom mohli zahájit prohledávání.
V budově by mohla být mrtvola a my o tom nevíme.
Je to trochu děsivé.
Jedna z věcí,
která Rector Street 2 činila tak jedinečnou
lokalitou pro případ nezvěstné osoby, byla skutečnost,
že šlo o uzavřené prostředí. Vedou odtamtud jen určité cesty
ven a určité cesty dovnitř. Všechno ostatní míří vzhůru.
Hledat v té budově kohokoli nebo cokoli byl rozhodně nepříjemný úkol,
protože měla šestadvacet pater.
Potřebovali jsme každou ruku. Zavolali nám na pomoc detektivy
i z jiných oddělení. Nejen oddělení vražd. Byli tam detektivové z jihu i severu.
Zapojili se všichni a ještě k tomu nad námi létaly vrtulníky.
Prohledali jsme pečlivě celou budovu odshora dolů. Každé zákoutí.
Když jsme přišli k její šatní skříňce, zjistili jsme, že tam má pořád kabelku.
Měl jsem mámu a čtyři sestry a ty bez kabelky nikam neodcházely.
V podstatě doplňuje jejich osobnost. Takže tohle nás rozhodně znepokojilo.
V 8. patře potom objevili její vozík a sponu do vlasů.
Z jakého důvodu ležela na podlaze? Však víte, došlo snad k zápasu?
Možná šlo o nějaký druh sexuálního napadení a útočník ji držel jako rukojmí.
Potřebovali jsme si promluvit se všemi lidmi. Museli jsme poznat zaměstnance.
Kdo tam byl během Eridaniiny služby.
Lidi, kteří v budově v té době pracovali,
bych si všechny zařadil buď mezi svědky nebo zájmové osoby.
V hlavě se vám toho honí spousty, ale věděli jsme, že důležitý je čas.
Čím déle ji nenalézáme, tím menší je pravděpodobnost,
že bude naživu.
ERIDANIA SE POHŘEŠUJE 14 HODIN
Věděli jsme, že pokud budovu opustila,
zachytila by to jedna z mnoha kamer u nějakého vchodu.
V té budově mají 32 kamer. Dvaatřicet kamer a každá
s osmihodinovým záznamem, který potřebujete prozkoumat.
To je velmi jednotvárná činnost.
Poslali jsme na to našeho nejlepšího.
Briana MacLeoda, známého taky jako Video bůh.
Jde o fantastického detektiva. Brian je velmi svérázný chlap.
Je to důležitá práce. Ne každý se dokáže vypořádat s tím,
s čím se setkáváme. Já tu mouchu rozmáčknu, to vám říkám.
Brian je drsný chlápek. Když se soustředí,
rád si nasazuje sluchátka a poslouchá heavy metal.
Metalák? Jo, když jsem byl mladší, měl jsem na hlavě malit.
Celý den jsem míval v práci puštěný heavy metal.
Má trpělivost a svědomitost u toho zůstat a zírat hodiny na obrazovku. Věděli jsme,
že pokud budovu opustila, najde ji nebo objeví cokoli dalšího,
co by se mohlo jevit podezřele.
Nechcete nic přehlédnout. Stačí minout jeden snímek.
A mám ji!
Je to nuda. Je to zdlouhavé, únavné na oči. Ale měl jsem na to trpělivost.
Eridaniu vidíme nastupovat do výtahu, který jede do vyšších pater,
kde má začít směnu.
To bylo někdy v 17: 12. Ale znovu už vidět není.
Na kamerách už se znovu neobjevila. Není nikde vidět, jak vychází z výtahu.
Ani neopustila budovu.
Kde je?
ERIDANIA SE POHŘEŠUJE 19 HODIN
Abychom jí lépe porozuměli, kompletně jsme si ji proklepli,
jaké měla vztahy, jestli měla finanční problémy.
Všechno, co se jen dalo o oběti zjistit.
Dozvěděli jsme se, že pocházela z Dominikánské republiky.
Máma se narodila ve městě Santo Domingo a přišla do Spojených států v roce 1973.
Vzala si mého tátu Jeronima Figueroa a měli spolu tři děti.
Přestala chodit do školy, aby se o nás mohla dobře postarat.
Byla velice matriarchální a pečovatelská. A nepřekonatelně dobře vařila.
Vždycky jsem se těšil na Den díkuvzdání, Nový rok a Vánoce. Nezáleželo na svátcích.
Chtěla mít celou rodinu pohromadě.
To mi evokovalo vzpomínky na mou mámu. Sama byla imigrantkou z Panamy.
Dělala drobné práce, dokud trochu nezakořenila,
aby obstarala rodinu a zajistila, že máme všechno,
co potřebujeme. Uměl jsem si představit,
jak se něco stane mojí mámě a jak bych se s tím musel
vypořádat. Kvůli tomu jsem případ
vnímal velmi osobně.
Neuvažovala jsem jasně. Upadala jsem do deprese. Panikařila jsem.
Modlila jsem se k Bohu, aby najednou vešla máma.
Zjistili jsme,
že Eridania byla rozvedená a pak se znovu sblížila se svým bývalým mužem.
A tak jsme si promluvili s rodinou.
Do Rector Street nedorazil. A tak mi vzadu v hlavě běželo:
„Proč tady není? Už jsou tu dcery a je tu také bratr.
Šlo o našeho prvního podezřelého. Potřebovali jsme ho vyslechnout a zjistit,
co ví.
Hledali jsme pochopitelně i dál, kromě manžela.
Podle rodiny si před několika dny Eridania myslela, že ji stalkuje někdo,
kdo pracuje v budově.
Sestra z toho měla nepříjemný pocit. Zmínila, jak na ni nějaký chlap koukal,
když jezdila výtahem, aby uklidila jednotlivá patra.
Přišel k nám domů reportér, aby s námi udělal rozhovor.
Děti tvrdí, že matku znepokojoval muž, který také pracoval v kancelářích
v Rector Street 2, měla za to, že ji stalkuje.
Díval se na ni divně, byla z toho nervózní. Když uklízela, zíral na ni.
DCERA POHŘEŠOVANÉ, 15 LET
Říkala, že se někoho bojí, protože ji sleduje.
Ten člověk to udělal dvakrát, ale Eridaniina dcera nám pověděla,
že několik dní před zmizením se s ní opět pokoušel mluvit.
Její rodina se samozřejmě v dané situaci strachovala.
Ona byla taky znepokojená a tížilo ji to, tak se své rodině svěřila.
Řekl jsem jí, že pro ni zkusím najít jinou práci.
Ona s tím souhlasila. Pokud by se to za týden nezlepšilo,
hodlala odejít.
Šlo o něco, kvůli čemu byla ochotná
dát výpověď z práce. Necítila se bezpečně a taky se to stalo
opakovaně. Napadl by ji? Odvedl by ji?
Unesl by ji? Jak daleko byl ten stalker ochoten zajít,
vzhledem k tomu,
že současně znal budovu
a východy i vchody.
Jednalo se o někoho, kdo tam chodil denně. Věděl, kam kdo v jakou chvíli půjde,
kdy se budova zavírá, kdy se otevírá, kdo tam kdy a kde byl.
A tak bylo důležité danou osobu co nejdřív identifikovat.
Zatímco jsme ho hledali,
jiní detektivové odjeli vyslechnout jejího manžela a prověřit si,
kde se v době zmizení nacházel.
Dle svých slov pracoval daného večera asi do osmi, kdy odešel domů do jejich bytu.
Byl jediný, kdo zůstal doma a čekal, jestli se nevrátí.
Detektivové jeho verzi ověřili, a tak to nechali plavat.
V tuto chvíli jsme byli přesvědčeni, že se zmizením Eridanii neměl nic společného.
Mezitím jsme kontaktovali toho stalkera.
Zavedli jsme na oddělení do výslechové místnosti. Tvrdil, že toho večera,
kdy Eridania pracovala, hrál ping pong s kamarády.
Všechny, o kom nám řekl, že se akce zúčastnili s ním,
jsme podrobně a do detailu vyslechli taky. A tak jsme ho dokázali vyloučit
jako zájmovou osobu.
Nyní jsme se museli pokusit pohřešovanou lokalizovat. S velkou pečlivostí.
Za pomoci psů.
Všichni vědí, že pokud tam něco je, psí jednotka to najde.
Psi z jednotky K9 procházeli 14. patrem a v technické místnosti,
kde je uložen klimatizační systém a topení, něco vyčenichali.
Měli tam pohotovostní personál. Všichni, jak si dovedete představit,
se soustředili na dané patro.
Čekali jsme na oznámení, že něco našli, něco, co můžeme použít, něco,
co nám sdělí víc, než CO jsme doposud věděli.
Psí jednotky zachytily falešnou stopu.
Bylo to velice frustrující a cítil jsem s rodinou. Jak víte,
každou uplynulou hodinou se jejich naděje zmenšovala.
Každou vteřinou, co uběhla,
každou minutou to na rodinu víc a víc padalo. Všichni
se báli. Nikdo nejedl. Každý se obával toho nejhoršího.
Byla tam spousta kamer, to znamená hodiny práce s videem.
Strávil jsem hodiny sledováním záznamů, znovu a znovu,
abych měl naprostou jistotu, že jsem nic nepřehlédl.
Hledal jsem důkazy, cokoli podezřelého.
A jediný člověk,
jehož chování se zdálo trochu podivné,
byl jeden z údržbářů.
Vidíte ho pracovat v nákladním výtahu. Potom ho spatříte ve sklepě. Sledujete ho,
jak přichází do technické místnosti, kde měl skříňku.
Můžete ho stopovat na každé kameře, kde se objevil, jak se v budově pohyboval,
a pak najednou na pěkných pár minut zmizel.
Mohlo to být asi tři čtvrtě hodiny. A z ničeho nic, chvilku po osmé,
ho vidíme ve sklepě. Kamera ho ale nezachytila na cestě
od výtahů: ani ve sklepě, ani v hale. Jediný způsob,
jak se tam mohl dostat, bylo po schodech.
Jeho chování na záznamu bylo ve stylu: „Co se tu děje?
" Měli jsme velké podezření, co se tam děje.
Nyní bylo zapotřebí se k němu dostat.
Protože se teď rozhodně pro pátrání po Eridanii stal zájmovou osobou.
Tou osobou byl Joseph Pabon. Souhlasil, že si s námi promluví.
Chtěl jsem ho vzít k nám na okrsek, abychom ho měli v
kontrolovanějším prostředí.
Když Joseph Pabon dorazil, tvrdil, že pracoval s nákladním výtahem. Řekl,
že nabral uklízečky a vysadil je v patrech,
kde měly podle pracovního plánu uklízet. Objasnil nám, že ji dovezl do 8. patra.
Tam našli její vozík a sponu do vlasů. A to bylo prý naposled, co ji viděl.
Byl červenec. Člověk se potil i v iglú. Takové vedro. Já musím nosit oblek,
protože jsem detektiv New York City. Kdybych na sobě mohl mít
třeba žabky a plavky, neváhal bych a šel bych do toho.
Ale on měl teplé triko s dlouhými rukávy a přes to ještě tričko.
Říkal jsem si, že to nemůže mít v hlavě v pořádku.
Povídám: „Je oblečený jak na koulovačku. " Celou dobu, kdy jsem s ním mluvil,
mě to dráždilo. A pak jsem mu řekl, aby si sundal triko.
Na ramenou, na krku a dalších místech na hrudi
měl škrábance. Vyzval jsem ho, aby je vysvětlil.
A on na to, že úterního večera,
kdy Eridaniu ohlásili jako pohřešovanou, měl na starosti nákladní výtah,
aby dopravil nahoru a dolů dělníky.
Tvrdil, že jim pomáhal s vozíky s výztuží, s konstrukcemi a tak podobně.
Odvětil jsem: „Jste odborář, ne?" Souhlasil. Přitakal, že je.
Já pocházím z odborářské rodiny a znám lidi z různých odborů. Vím,
že pokud máte nějaký úkol a pustíte se do jiné práce, máte malér.
Na nic ani nesáhnete kromě výtahové páky nebo tlačítka.
Ptal jsem se: „A vy jste jim pomáhal s vozíky?
" Mně to připadalo nepochopitelné. Nevěřil jsem tomu ani na vteřinu.
Snažil jsem se na něj apelovat: „Pokud jste jí něco provedl
nebo je někde v budově, řekněte nám kde. Zajdeme pro ni.
Možná ji zavedeme zpátky k rodině. " A on si stál za tím,
že vůbec nic neprovedl. Vyslýchali jsme ho už
dobrých čtrnáct hodin.
A pořád si trval na svém. Zeptali jsme se,
jestli by mu nevadilo poskytnout nám vzorek DNA. A nevadilo mu to.
Sám si odebral vzorek ze slin.
Nepřiznával se k žádné nezákonné aktivitě. A tak jsme byli nuceni ho propustit.
Neměli jsme nic, z čeho by ho šlo obvinit. Ale nadřízeným jsem dal vědět,
že se domníváme, že daný muž je momentálně zájmovou
osobou číslo jedna. A tehdy jsme Josepha Pabona začali
sledovat a stopovat jeho pohyby, protože ji pořád ještě mohl někde držet.
Mohla být u něj doma. Mohl ji držet v jiné budově na odlišném místě.
Nechali jsme ho sledovat několika detektivy,
abychom měli představu, kde se nachází.
Sledovali jsme ho nepřetržitě. Když se vydal doprava, šel jsem doprava.
Když se vydal doleva, šel jsem doleva.
Když šel do restaurace a zůstával tam příliš
dlouho, poslali jsme někoho dovnitř, aby se kouknul, jestli je tam pořád.
Nesnažili jsme se být nenápadní. Nevadilo nám, že ví, že ho sledujeme.
Byla to hra na kočku a na myš. My proti němu. Nehodlali jsme to prohrát.
Už jsme po ní pátrali několik dní. Nenašli jsme ji na videu, neviděli jsme,
že by opouštěla budovu.
Dívali jsme se do každého kouta a skuliny v budově, odshora dolů.
A nemohli jsme ji najít. V tuto chvíli už to přestávalo
dávat smysl. Nejenže nám to sráželo sebevědomí,
ale taky nám to zásadně ztěžovalo práci.
Znamenalo to, že kromě adresy budovy na Rector Street,
kde se mělo odehrávat veškeré vyšetřování, šlo nyní o New York City.
Neuvěřitelně to narůstalo. A to znamená víc zdrojů a vyšetřování
ve větším rozsahu. Protože mohla být kdekoli.
Zkoumali jsme další bezpečnostní kamery.
Uvidíme ji chodit po ulici Trinity? Uvidíme ji jít po Greenwich?
Uvidíme ji vyrazit z Rector Street na východ či západ? Nikam to ale nevedlo.
Neviděli jsme ji.
Jak to, že ji nemůžu najít? Co jsem přehlédl?
Co nám všem jako týmu uniká? Na případu nás přece pracovalo tolik.
Během pátrání kousek severně od Rector Street jsme v jednom obchodě
našli videozáznam s Josephem Pabonem z úterka, kdy se Eridania ztratila.
A podařilo se nám získat kopii účtenky z obchodu,
kde si Joseph Pabon zakoupil alkohol.
Možná ho Eridania načapala, jak pije na pracovišti.
Třeba mezi nimi došlo ke slovní potyčce a on z ní udělal i fyzickou.
Je to nemilé překvapení. Jakože: „Teď to musím ututlat." Je to reaktivní.
Ale neměli jsme dostatečný důvod ho zatknout.
Stále jsme nenašli tělo. Pořád ještě nemáme reálný zločin.
Budeme ho prostě nadále sledovat jako dosud.
10. ČERVENCE 2009, ERIDANIA SE POHŘEŠUJE 3 DNY
Prohledávali jsme spíš oblasti, kde se někdo mohl zbavit těla, než místa,
kam mohl někdo utéct.
Napadlo nás, jestli ji někdo nestrčil do jednoho
z kontejnerů na odpad, které následně odvážela
soukromá sanitační firma.
Poslali jsme do Pensylvánie detektivy, aby prohledávali místa, kam odpadky vyváželi.
Rodina tento týden zažila snad všechny emoce.
V rámci vyčerpávajícího pátrání policie nyní prohledává skládku v Pensylvánii,
kam vyvezli odpadky z budovy.
Nemohla jsem tomu uvěřit. Máma nebyla žádné smetí.
Jenom jsem si říkala: „Můj bože, mohla by být maminka tam?"
Strašlivé.
Jestli jí tohle někdo provedl.
Nakonec jsme Eridaniu nenašli a neobjevili jsme ani žádné další důkazy,
které bychom mohli při pátrání po ní použít.
Když oznámili, že tam nikoho nenašli, vrátila se mi naděje.
Šestačtyřicetiletou Eridaniu Rodriguezovou nikdo neviděl.
Policie má nyní za to, že je nejspíš mrtvá.
Rodina se s tím snaží vypořádat, čekáme na odpovědi.
Stal se z toho velký příběh. A když máte velký příběh,
pak se tisk vyptává na policejním oddělení, co se tam děje.
Bylo to hodně frustrující. Kde zatraceně může být?
Cítili jsme tlak. Do případu jsme investovali tolik,
že to přestalo být udržitelné. Ostatní detektivové se museli
vrátit ke svým případům. Policisté zase museli hlídkovat v ulicích.
Oddělení hodlalo z případu prostředky přemísťovat jinam.
Nejenže se nám nepodařilo případ vyřešit,
ale nevypadalo to dobře pro newyorskou policii.
Začali nám přitápět i naši nadřízení. Říkali jsme si - do háje.
Vedoucí detektivů na Manhattanu Matarazzo nás všechny svolal na schůzku.
V jistou chvíli se na mě Matarazzo obrátil se slovy: „Hej, Johne, tak co se děje?
Co si myslíš? Kde je?
" A já se otočil na něj a řekl jsem: „Musí být pořád v budově. "
Odvětil, že musíme budovu znovu pročesat.
A zase znova. Prohledávali jsme budovu. Z budovy neodešla.
Jdeme tam a musíme zjistit, kam se zatraceně poděla.
Zavolali tam deset seržantů a sto strážníků,
aby prohledali každý kout a skulinu, patro za patrem.
Dali jsme se do toho všichni. Strávili jsme s rodinou a celým
případem takovou dobu. Všichni jsme chtěli dosáhnout
pozitivního výsledku.
To se ale bohužel nestalo.
Zavolal mi detektiv z 9. okrsku a říká: „Johne, jsme na 12.
Patře a akorát jsem vyšel z výtahu.
Měl byste se sem zajet kouknout."
Dvanácté patro se rekonstruovalo. Byly tam holé zdi,
jenom beton, žádné spárování, bez nábytku.
Když jsem na tom patře vystoupil z výtahu, hned jsem ucítil zápach smrti.
A detektiv mi říká: „Podívejte se dovnitř.
" Uviděl jsem na rouře od klimatizace krev a zbytky tkáně.
Měli jsme tam záchranáře i lidi pro ohledání místa činu.
A když jsme ventilaci od klimatizace otevřeli, byla uvnitř.
A věděli jsme, že máme vraždu.
Během původního pátrání nedokázali psi rozklíčovat pach, který cítili.
Vzduch různě cirkuloval.
Během druhého pátrání klimatizaci vypnuli a zápach se držel v místech,
kde Eridaniu našli.
Naneštěstí už došlo k rozkladu, který znemožňoval fyzickou identifikaci.
Ale mohli jsme momentálně předpokládat, že jde o Eridaniu.
Byla svázaná. Do kozelce. Ruce za zády. Pusa přelepená páskou. Pamatuju si,
že nešlo o typickou pásku. Bylo to skoro jako výstražná pásky.
Žlutočerná.
Podivné bylo, že Eridania nosila na krku krucifix,
a našli jsme jí ho ústech. Řada lidí přišla s nejrůznějšími teoriemi,
že v tom byl nějaký rituální záměr.
Když si představíte, že tohle někomu provedete a pak. Páni.
Pak ji strčíte do ventilační roury. Koho by to vůbec? Kdo si řekne:
„A takhle ji teď schovám.
Soudní lékař odsud akorát odvezl tělo. Policie tu byla celý den.
Čekáme na zprávy o tom, koho v budově našli.
ERIDANIIN BRATR
Řada z nás stále doufá, že to není ona, ale mám z toho špatný pocit.
Našli moji mámu.
Našli ji v rouře od klimatizace, svázanou jako nějaké zvíře.
Začal jsem mlátit do kuchyňského stolu a bráchové se mě snažili uklidnit.
Byl to prostě neutuchající pláč.
Jak tohle někdo může udělat člověku, co nikdy nikomu nic neprovedl,
jen tu vždycky byl pro druhé? Byla tak hodná, tak milující.
Vždycky všem jen přinášela radost. Co udělala, že si tohle zasloužila?
Představovala jsem si, jak křičí. Snaží se křičet o pomoc.
Ale v té budově jste mohli ječet, jak jste chtěli, nikdo vás neslyšel.
Prohlásil jsem: „Určitě sjednáme vaší matce spravedlnost.
Protože Eridania si to, k čemu tady došlo, nezasloužila.
ÚŘAD SOUDNÍHO LÉKAŘSTVÍ
Měl jsem za úkol se účastnit pitvy.
Věděl jsem, že ať už tam najdou cokoli, určitě nám to s případem pomůže.
Nejprve příčina smrti a následně forenzní informace. Sexuální napadení vyloučili.
Nenašli jsme žádné známky rány tupým předmětem.
Žádné bodné rány. Střelné rány. Fraktury lebky. Jazylka byla nedotčená.
Takže nešlo o práci se škrtidlem nebo tak. Vzhledem k tomu,
že Eridania byla velmi napevno spoutaná do kozelce,
měla předsazenou hlavu a stlačený krk. Měla na puse pásku,
takže se jí nedostávalo vzduchu.
Jako příčinu smrti jsme proto určili vraždu udušením.
Nejspíš byla živá, když ji někdo svázal a strčil
do roury od klimatizace, kterou následně zavřel.
Sevřelo se mi srdce, když jsem se to dozvěděl.
Protože když jsem ve sklepě byl a hledal jsem ji,
do ventilace jsem se díval a křičel její jméno.
Snažil jsem se zaslechnout její hlas. A ona samozřejmě, pokud byla ještě naživu,
nemohla křičet, nemohla říct moje jméno
nebo volat o pomoc. Ta páska jí zacpala ústa.
Lidé říkávají: „Není to tvoje chyba."
Ale představte si sebe v mé pozici. Když jsem mluvil se sestrou naposledy,
měla v práci nějaký divný pocit. A já jí řekl, aby mi dala pár dní,
že pro ni seženu novou práci někde jinde. A pak se stane tohle.
Nejspíš jsem to pokazil i v tom,
že jsem jí nenechal dát výpověď a že jsem neprohledal to opuštěné místo ve 12.
Patře.
Naštěstí pro nás jsme pořád měli jednu zájmovou
osobu. Joseph Pabon neměl alibi. Pracoval na stejné adrese jako Eridania.
Joseph Pabon byl jediný, kdo měl na těle škrábance,
které nedovedl dostatečně vysvětlit.
Během pitvy odebrali vzorky DNA. Ostříhali jí nehty, aby se podívali,
jestli za nimi nemá DNA, která nepatří oběti.
Jediný problém je, že to není jako test na covid,
který je vyhodnocen za patnáct minut.
Museli jsme na výsledky čekat. A doufali jsme,
že najdeme souvislost mezi Josephem Pabonem a vzorky DNA,
které jsme odebrali Eridanii.
Když jsme si na Pabona posvítili,
odhalili jsme několik případů domácího násilí na ženách.
V jednom případě vzal po hádce s bývalou přítelkyní bowlingovou kouli a
roztřískal s ní okna jejího auta.
To nám dodalo ještě silnější pocit, že existuje možnost,
že se ten muž nějak zhroutil nebo měl jakýsi problém a totálně mu přeskočilo.
Už jsme ho nechali sledovat po našem výslechu,
abychom měli neustále jistotu, že víme, kde se nachází.
A hodlali jsme v tom pokračovat, než přijdou výsledky DNA,
které prokážou, že se jedná o něj.
Byla by ohromná katastrofa, kdybychom ho ztratili z dohledu,
přišly výsledky DNA a my ho neměli. Máme tu muže,
co dost možná spáchal příšerný zločin: svázal ženu a zardousil ji.
A přesto si žije normálním životem, jako by nic neprovedl.
Další věc, co nám vzhledem k domácímu
násilí napáchanému v minulosti dělala starost, bylo
to, aby třeba nezaútočil na svou novou přítelkyni.
17. ČERVENCE 2009, 10 DNÍ OD VRAŽDY ERIDANIE RODRIGUEZOVÉ
17. července nám zavolali, že dorazily výsledky DNA. Vypadalo to,
že na takové dvě miliardy ku jedné se jedná o Josepha Pabona.
Když jsme dostali zatýkací rozkaz, zavolal jsem detektivu Tajtusovi: „Můžeme.
Nastal čas ho zatknout. "
FINANČNÍ DISTRIKT
Bydlel na Staten Islandu.
Stáhl se z hlavní silnice do jedné z postranních
uliček a tam jsme ho obklíčili. Vystoupili jsme z vozů s namířenými
zbraněmi a řekli mu, ať zastaví.
Když Pabon konečně zastavil a zatkli jsme ho, měl s sebou v autě i přítelkyni.
Tehdy si to možná ještě neuvědomila, ale v jistou chvíli jí určitě došlo:
„Páni, bydlela jsem s vrahem. "
Možná jsme ji zachránili, aby se nestala příští obětí.
Byl to velkolepý závěr dlouhého, táhlého případu.
Dokázali jsme toho chlapa dopadnout. Bylo dobré Pabona dostat pryč z ulic.
Když jsme dostali zprávu o tom, že Josepha Pabona zatkli
a obvinili z vraždy, všichni jen pokřikovali a plakali štěstím.
Byl jsem moc rád, ale…
Když jsme dotelefonovali s vyšetřovatelem, kladli jsme si otázky jako:
„Proč by něco takového dělal?
Pracoval jsem s tím chlapem asi rok a půl. Vždycky si povídal.
Pokaždé mě ráno pozdravil. Vždycky se mnou mluvil u vrátnice.
Odváděl svou práci. Nikdy jsem s ním neměl problém.
Nikdy jsem mu neprovedl nic, za co by měl ubližovat mojí sestře.
Nebyl to nepřítel. Byl to můj kolega.
Umístili ho do cely na detektivním oddělení prvního okrsku.
Všichni byli nadšením bez sebe. Třásl jsme se na to.
Chtěl jsem to s ním zkusit. Přimět ho k přiznání toho, co provedl.
Tehdy už to pro mě bylo osobní.
Bohužel uplatnil právo na advokáta a příležitost
k výslechu jsme už nikdy neměli. Ale u soudu Josepha Pabona
shledali vinným.
Odsoudili ho na pětadvacet let až na doživotí. To je osud,
jaký si rozhodně zaslouží.
Když prohlásili, že je vinen…
zhroutila jsem se.
Všechny nás to rozložilo.
Nebylo mu to líto. Když se na nás díval, smál se. To mi opravdu zlomilo srdce.
Bylo to hrozné. Musel jsem se ovládat. Stálo mě strašně moc sil,
abych se k němu ihned nerozběhl, abych ho nenapadl.
Chtěl jsem mu jednu vrazit zezadu do hlavy. Chtěl jsem ho uškrtit.
Pabon nikdy neodpověděl na otázku, proč to udělal.
Do dnešního dne stále čekáme na odpověď. Co to mělo za smysl?
Udělala mu moje máma něco? Řekla něco, co ho rozčílilo?
Proč?
Myslím, že mu kvůli něčemu ruply nervy. Myslím, že ho přepadl neovladatelný vztek.
Jako tomu bylo u předchozích problémů se ženami.
Bojovala o svůj život. Vím, že ano. Vím,
že během posledních okamžiků měla velký strach. Ale už je pryč.
Už se nám nikdy nevrátí.
Život se mi zhroutil. Nedokázal jsem se přes to přenést.
Pořád mám takový kámen v žaludku. Do dnešního dne nechápu, co se stalo.
Moji rodinu to jednou pro vždy změnilo.
Vyšetřování tohoto případu, sledování postižené rodiny
a jejich obrovský zármutek, všechna ta práce, co jsme do toho vložili,
abychom nakonec dopadli chlapa, co to provedl,
to si v sobě budu nosit napořád.
Vzpomínám si,
jak jsem vyrůstal a považoval newyorskou policii za jeden z největších gangů
v New York City. Ale po tolika letech, co jsem s nimi dělal, jsem si uvědomil,
že jde spíš o rodinu.
Nepanuje dostatečné porozumění tomu, co vlastně policie dělá.
Nejsou žádnou okupační silou. A komunitu zase netvoří halda divochů,
na kterou musíme zaútočit.
Za několik let po tomto případu jsem šel do výslužby.
S cílem se maximálně pokoušet obě tyto entity sbližovat.
Z detektiva Tituse jsem se stal doktorem Titusem.
Vyučuji na vysoké škole trestní spravedlnosti Johna Jaye.
Zatčení je odepřením něčí svobody. Pracuji s bezpečnostními
složkami budoucnosti. Je třeba naslouchat důkazům a až následně
rozhodnout, zdali je jedinec vinen.
Ne na základě vzhledu nebo nějakého stereotypního
předsudku. Mým cílem je, abyste pochopili, že existuje množství různých perspektiv.
Některé se podobají té vaší. Některé se od ní zásadně liší.
A když se dostanete do bezpečnostních složek, musíte to uznávat.
Nemůžete s nikým jednat jinak proto, že pochází odjinud.
Aby studenti pochopili, že tohle je svět, do kterého přijdou.
A to je pro mě důležité - pracovat na blahu pro všechny,
aby se stal svět bezpečnějším místem.
Myslím, že jsem se cítil provinile
jako přeživší 11. září, a ta vina mě motivovala odjet na
Střední východ. Sloužil jsem u mariňáků.
Během mého nasazení v Afghánistánu mi zavolali,
že znovu otevřou případ Howarda Pilmara.
Zavraždili ho v kanceláři. Neznal jsem nikoho,
kdo by mu přál smrt a chtěl by ho takhle zavraždit.
Je málo případů, na které jsem pořád myslel,
protože zůstaly nevyřešené. Ale na Pilmarův případ
jsem myslel i po letech.
Myslím, že každý detektiv má případ, který mu z nějakého důvodu stále uniká.
A stane se Moby Dickem jejich kariéry.
Howarda zmasakrovali jako prase na jatkách. Jako by byl zvíře. důvodu stále uniká.