PÅ MANHATTAN FINDES TO DRABSAFDELINGER, DER ER VIET TIL MANDDRAB:
MANHATTAN NORD OG MANHATTAN SYD.
DE EFTERFORSKER DE MEST BRUTALE OG VANSKELIGE MORD.
DETTE ER DERES HISTORIER.
Jeg blev ansat hos familien Pilmar i januar 1995.
Howard og Ros Pilmar havde brug for én til at hjælpe med deres søn, Philip.
Da jeg havde været der i over et år,
mødte jeg ind på arbejde, gik ned til Philips værelse,
og han lå i sin skoleuniform på en redt seng og stirrede op i loftet.
Han sagde: "Min far kom ikke hjem i går aftes."
Jeg kunne se, han var ked af det.
Lidt senere stod jeg i foyeren,
og Ros kom gående ind med et chokeret udtryk i ansigtet.
Hun havde grædt.
Hun stod der bare, åbnede hænderne og sagde:
"Howard er død."
Og jeg kan huske, at jeg tænkte:
"Det er umuligt."
I 1990'erne var mordraten i New York City tårnhøj.
Men at en forretningsmand bliver myrdet i sin egen forretning i Midtown,
det er en sjældenhed.
Howard Pilmar blev stukket 20, 30, 40 gange.
Alle havde en teori. Ingen et svar.
EFTERLYST
Det var uopklaret, men man lukker aldrig en uopklaret drabssag.
Hver sag æder en lille bid af ens sjæl.
Man kan kun have dette job, hvis man brænder for det.
MANHATTAN NORD - MANHATTAN SYD
Man vil finde frem til sandheden.
Det gør kriminalbetjente.
Jeg elsker at få et kig bag kulisserne.
Hvad skete der i virkeligheden?
Familier vil vide, hvem der har dræbt deres slægtning.
Det er mit job.
I New York City er NYPD…
Det er alt.
22. MARTS 1996 KL. 07:00
I 1996 var jeg vagtchef for kriminalenheden i Midtown Syd.
PENS. KOMMISSÆR
Det er den travleste kriminalenhed i New York City.
Over 2.000 sager om året.
Jeg får et opkald tidligt, før jeg møder ind,
om et mord i en kontorbygning i Midtown.
Det var fredag. Jeg gik på arbejde. Lønningsdag. Jeg var i godt humør.
Salget gik strygende…
HOWARDS ANSATTE
…hos King Office Supply Company, Incorporated.
Jeg mødte ind kl. 8:20. Jeg kom altid tidligt.
Uden for indgangen til bygningen på 33rd Street
stod en medarbejder, der aldrig er udenfor.
Han var altid på sit kontor.
Han var udenfor.
Jeg spurgte: "Ed, hvorfor står du her?"
Han vendte sig mod mig og sagde: "Howard er død."
Økonomichefen hos King var mødt ind kl. 5:30 om morgenen
og havde fundet Howards lig.
Han gik straks nedenunder og ringede 112.
Da jeg ankom til gerningsstedet, fandt jeg ud af,
at King var en stor kontorforsyning med en butiksfacade i stueetagen
og et medarbejderkontor på tredje sal.
Hans lig blev fundet lige uden for elevatoren
i receptionen på fjerde sal.
HOWARDS LIG
Vi har et knivoffer.
Der var meget blod.
Nede ad gangen var der en vask med blod i,
så man tænkte, nogen havde vasket hænder eller vasket mordvåbnet.
Jeg husker…
…hvor rystende, det var.
Jeg kan huske, at jeg skreg: "Nej."
Og på det tidspunkt bar de liget ud.
Howards lig.
Da jeg fik at vide, at Howards lig var blevet fundet på kontoret,
slog det mig helt ud.
Jeg følte, hvad enhver forælder ville føle…
HOWARDS FAR
…ved nyheden om deres barns død, især ved et mord.
GRUBLEREN
Den dag i dag kan jeg stadig ikke udtrykke mine følelser.
Howard og min far arbejdede sammen hver dag.
De var meget tætte på hinanden. Howard var lige fyldt 40.
HOWARDS SØSTER
De lignede hinanden. De havde den samme sjove personlighed.
Meget udadvendte og behagelige.
Alle kunne lide dem.
Howard var vel fire-fem år,
da han kom i butikken første gang.
Han ville altid arbejde for mit firma.
Min partner og jeg startede i kontorartikelbranchen den 1. marts 1958.
Kontorartikler.
Enhver form for kommercielt print.
Den slags ting.
Jeg havde overdraget forretningen til ham,
fem-seks måneder før han blev myrdet.
Frank var knust over mordet. En forælder bør ikke begrave sit barn.
Jeg kan ikke forestille mig ikke at være far
og ikke se mine sønner få succes, udvikle sig og gøre, hvad de gør.
Det ville jeg ikke bytte for noget. At være far er nok…
…den vigtigste titel, jeg har haft.
Hele min verden drejede sig om…
I mine øjne var Howard…
…mit ét og alt.
Vi prøver at danne os et overblik.
Hvem skal vi tale med? Overvågningskameraer.
Vi foretog mange søgninger. Den første søgning i området den dag.
Vi leder efter våben, skraldespande, elevatorskakte.
Han havde kontanter på sig, personlige ejendele.
Det var ikke et tilfældigt røveri.
Howard blev myrdet på kontoret.
Politiet var der.
Det var meget foruroligende at være der.
Kriminalbetjentene bad mig lede efter optegnelser over ansatte,
der kunne have ønsket ham ondt,
måske hadede ham, som han havde en strid med.
Jeg fandt kun én person, der var smuttet et par måneder tidligere.
Vedkommende arbejdede i kopicentret, i butikken.
Et job på lavt niveau.
Det var et spor.
De forfulgte det.
De talte med andre ansatte om ham og også med ham…
VICEANKLAGER
…og så, at det ikke var noget at komme efter.
For mig var Howard en god chef.
Når han trådte ind i lokalet, bemærkede man det.
Han havde en forbindelse med os alle. Man følte sig som en del af familien.
Han var i sin bedste…
i sin allerbedste alder.
En sund og rask, succesrig, udadvendt
og vidunderlig mand.
At han blev myrdet? Du godeste.
Jeg kom til den sidste time af Howards obduktion.
Han havde over 40 knivstik.
De var ikke alle dybe.
Der var fem, der kunne have været fatale i sig selv.
Der var også knivstik post mortem,
hvilket betyder, at efter hans hjerte gik i stå,
og efter at han var død, blev han stukket flere gange.
Det var et voldsomt, følelsesladet angreb på Howard.
24. MARTS 1996 TO DAGE EFTER MORDET
Vi tager til begravelsen.
Vi havde kriminalbetjente derinde, ikke undercover.
Vi viste vores støtte til familien ved at være der.
Men man ser også efter underlige interaktioner mellem folk.
Det kan være en kvinde, ikke konen, der er helt ude af den,
eller to, der skændes.
Vi var også uden for begravelsen og filmede alle, der kom og gik.
Så hvis der var noget, kunne vi se optagelsen senere.
Der var over 1.000 til begravelsen.
SYNAGOGE
Så det var en enorm opgave.
Efter en jødisk begravelse
kommer folk på besøg i den afdødes hjem
og viser dem den sidste ære på den måde.
Det kaldes "shiva".
Howards kone, Ros, spurgte, om hun kunne holde shiva hjemme hos os,
fordi det ville gøre Philip ked af det at holde den i deres lejlighed.
Vi sagde selvfølgelig ja.
Philip elskede sin far, og hans far forgudede ham.
Philip var otte.
Meget kvik af en otteårig at være.
Han var en meget snakkesalig dreng, glad og fuld af energi.
At se hvordan Philip ændrede sig, da han mistede sin far…
BARNEPIGE
Hans livlighed forsvandt.
Hans snakkesalighed forsvandt.
Hans selvsikkerhed var anderledes.
Alt det, jeg havde set i den gæve lille knægt,
var væk. Det blev taget fra ham.
Han var ensom uden sin far.
Efter shiva kommer Ros ind på kontoret.
Med sig havde hun to herrer fra en stor forhandler af virksomhedsudstyr.
Hun indgik en aftale om at sælge forretningen til dem.
Hun kunne ikke bestyre forretningen. Hun vidste intet om kontorartikler.
Vi var alle splittede.
"Sælger hun forretningen? Åh nej. Hvad betyder det?"
Vi omsatte for næsten $1.000.000 om måneden på det tidspunkt.
Vi havde omkring 15 sælgere.
Uden os var der ingen forretning, ingen kunder.
Og vi sagde til dem: "Hvis I køber, siger vi alle op."
Det var sådan, vi købte forretningen af hende.
Frank forklarede dynamikken i firmaet, nøglepersonerne.
Det er en del af det, at forstå hvordan fungerer forretningen,
og hvem der har ansvaret for hvad.
Vi afhørte alle Howards tidligere ansatte.
Vi afhørte 50-60 ansatte.
Hver af dem blev afhørt to-tre gange.
Det er 180 afhøringer.
Kriminalbetjentene var omhyggelige
og afhørte os alle to gange.
Første afhøring var overfladisk…
Anden gang spurgte han mig vist:
"Overhørte du skænderier?"
Kl. 17:30, dagen før vi fandt Howards lig, overhørte jeg
Howards side af et voldsomt, ondskabsfuldt skænderi
mellem ham og Ros.
Han råbte og skreg.
Howard skreg i telefonen,
"Din forbandede L-U-D-E-R."
Jeg tænker:
"Den er svær at komme tilbage fra i et ægteskab."
Ros var den første pige, Howard havde været sammen med,
hvis du forstår.
De gik i gymnasiet sammen, og så flyttede de sammen.
Og før jeg vidste af det, blev de gift.
Det var et stort jødisk bryllup.
Vi holdt en dejlig fest.
Howard var meget glad.
Jeg havde aldrig mistanke om problemer i hans ægteskab.
Under alle omstændigheder leder man efter flere vidner.
Vi talte med venner, familie, og så blev nogle ting tydelige.
Ægteskabet gik ikke så godt.
Vi tænkte, der måske var en affære, som ville give et motiv.
Måske havde Howard en kæreste. Måske sagde han: "Det er slut."
PENS. VICEEFTERFORSKNINGSCHEF
"Jeg er gift, og du får ikke pengene."
Eller noget andet, og hun gik amok og stak ham. Det ved man ikke.
Derfor tegner man en cirkel om offeret
og finder ud af, hvad der foregik i hans liv,
for at udelukke enhver mulighed for, at det var det, der skete.
Vi identificerede en række kvinder
under efterforskningen, som havde en uformel relation til Howard.
Jeg ved ikke, om de var seksuelle, men de var mere end blot "hej".
Jeg hørte de samme rygter.
Jeg så aldrig Howard med andre.
Howard talte aldrig om at være sammen med andre.
I mine otte år som ansat har ingen sagt: "Jeg så Howard med…"
Så det var et rygte.
Vi afhørte kvinderne og fandt ud af, at han var en flirtende fyr,
men vi fandt ikke frem til noget.
Nogle bliver frustrerede over at forfølge et spor, der ender blindt.
Men det er faktisk godt,
fordi man kan lægge det bag sig, og det hjemsøger ikke en.
Under efterforskningen finder vi ud af, at Howard var en meget ambitiøs person.
Frank tilskriver Howard meget af æren for at løfte forretningen til nye højder.
Howard var en visionær.
Han placerede en kaffebar i en butik for kontorartikler.
Før Starbucks var der Philip's. Philip's kom før alt andet.
Folk stod i kø ud ad døren for at købe latte, cappuccino og espresso.
At have en kaffebar derinde tiltrak et helt nyt købersegment.
Succesen var så stor, han åbnede en til i Carnegie Hall.
Jeg sagde: "Du finder aldrig folk i New York City,
der går og drikker kaffe på gaden."
Jeg kunne ikke se det for mig,
men det viser, hvad jeg vidste, og hvad Howard vidste.
Howard opkaldte kaffebaren efter sin søn, Philip.
Den hed "Philip's Coffee Bar".
Det var et familieforetagende.
Jeg arbejdede med hans kone, Roslyn, på West 56th Street ved Carnegie Hall.
Ros' bror, Evan, arbejdede på Philip's Coffee på 33rd Street.
Vi fandt ud af, at Howard ikke brød sig om Roslyns bror, Evan.
Evan arbejdede på Philip's Coffee,
som lå inde i King Office Supply.
Howard hyrede Evan, der var arbejdsløs, som en tjeneste for Ros.
Så Ros og Evan bestyrede begge kaffebarer.
Jeg begyndte at arbejde på Philip's Coffee i 1994.
Han begyndte kort efter mig.
Howard ville ikke have Evan til at styre kaffebaren.
Fordi
den var Howards.
Og jeg tror, Evan overtog styringen.
"Det er mit sted." Men det var det ikke.
Da jeg begyndte at arbejde for familien Pilmar,
sagde Philip: "Lad os gå hen på caféen." Da vi ankom, forklarede Ros Evan,
hvordan Howard ville have kagerne arrangeret.
Evan flippede ud, rev montren op,
hev en bakke ud, smed den og sagde:
"Jeg er ligeglad med, hvad Howard vil."
Det var virkelig chokerende.
Især at han opførte sig sådan foran sin nevø
og foran kunderne.
Det efterlod et stort førstehåndsindtryk.
POLITI
MIDTOWN DISTRIKT SYD
Efter shivaen fik vi Roslyn og Evan ind til en afhøring.
Vi ville have indblik i Ros og Evans tidslinje på mordnatten.
De sagde, at Howard og Evan havde været i træningscentret sammen den dag
for at diskutere hans forfremmelse i firmaet.
KL. 18:30 EVAN OG HOWARD I TRÆNINGSCENTRET
Evan ville gerne begynde at arbejde i salgsafdelingen i papirfirmaet,
fordi sælgerne tjente gode penge dengang.
Evan virkede meget reserveret.
Når man talte til ham, brummede han.
Han brummede "hej" eller "farvel".
Han lignede ikke en med en fremtid i firmaet.
Efter mødet i træningscentret
mødtes Howard og Evan med Roslyn på kontoret.
Sikkerheden på stedet var kompliceret.
KL. 19:45 EVAN OG HOWARD KOMMER TIL KING
Ros kunne ikke lukke.
Howard kom tilbage for at lukke ned.
Evan og Ros gik. Howard arbejdede videre. De er de sidste to, der ser ham i live.
Hvis hans kone og svoger forlod ham kl. 20, hvor han havde det fint,
og man fandt ham kl. fem om morgenen,
hvem kom så i mellemtiden og gjorde det mod ham?
Husk på, at det var en tid, hvor der ikke var videokameraer overalt,
og vi havde ikke overvågning på kontorerne.
Vi fandt aldrig mordvåbnet.
Men den uniformerede betjent, der ankom til gerningsstedet,
skrev i sin notesbog, at Evan havde sår på venstre hånd, og han var venstrehåndet.
Når en person bliver stukket flere gange, som Howard Pilmar blev…
Blod er som olie. Det kommer på knivskaftet,
og knivstikkeren vil næsten altid ende med at få skader,
fordi de ikke kan holde fast i knivskaftet, da det er for glat.
Evan sagde, han havde samlet knuste tallerkener op nogle dage før.
Sårene stemte ikke overens med historien, men vi havde brug for flere beviser.
Vi håbede på at finde endnu en dråbe blod, der ikke var Howards.
Jeg talte med retsmedicineren på laboratoriet,
som sagde: "Vi kan godt lave en dna-test, men dna-prøven går tabt bagefter.
Så vent hellere med at lave testen,
fordi teknologien gør fremskridt, og vi kan lave testen bedre i fremtiden."
MAJ 1996 TO MÅNEDER EFTER MORDET PÅ HOWARD PILMAR
Efter to måneder
fandt vi ud af, at Philip's Coffee skyldte 14.500 dollars i skat.
14.000 dollars er ikke nok til
at motivere de fleste af os til at gøre noget.
Men vi skulle bare være opmærksomme på, at der var et økonomisk problem.
Og så finder vi ud af det med Ros' tidligere arbejdsgiver
fra '91 til '95.
Hun endte med at begå underslæb for 160.000 dollars i checks fra ham.
Ros var tandplejer, og hun tog sig også af regnskabet for ham.
At finde ud af, at ægteskabet knirker,
at hun skylder staten 14.500,
tandlægen 160.000.
Vi begynder at se anderledes på tingene.
Og det andet element i det var,
at når hun talte med folk om de penge, var den mest gennemgående kommentar:
"Sig det ikke til Howard. Han forlader mig. Tager Philip fra mig."
Hun arvede 1,2 millioner dollars i livsforsikring.
Hun arvede King-forretningen, Philip's Coffee Shop,
lejligheden, de ejede på East 72nd Street,
sommerhuset i Millerton, New York,
en andel i en skihytte i Vermont og Philip.
Det får os til at skifte fokus yderligere.
Så fandt vi ud af, at Howard måske ville skilles.
Vi havde mere end én kilde, der sagde, han måske ville skilles,
hvilket gjorde det interessant.
Ved en mulig skilsmisse ville Ros ikke have givet slip på Philip.
Det ville Howard heller ikke, for Philip var Howards ét og alt.
Med tiden blev jeg overbevist om, at Philip var årsagen til mordet.
Det måtte være Ros.
Jeg kan ikke komme i tanke om andre, der havde motivet til det.
Ros fortalte mig, at hun og Evan stadig blev afhørt,
og at Frank skabte dårlig stemning.
Hun sagde: "Frank vil ikke tale med mig. Han er vred og tror, jeg gjorde det."
Jeg kan huske, at jeg tænkte,
det var mærkeligt, at bedstefaren var vred på hende.
Jeg troede, at Evan var involveret i Howards død.
Jeg havde ikke indtryk af, at hun var involveret på nogen måde.
Jeg kan huske, at jeg talte med hende,
og Ros sagde, at jeg måtte vælge mellem hende og Philip og mine forældre.
Jeg var 24 år. Så vælger man sine forældre.
Det var svært for mig at forstå: "Hvorfor skal jeg vælge?"
Efter den samtale så vi aldrig hende og Philip.
Min far mistede sin søn, og så mistede han sit barnebarn.
Det er hårdt ikke at kunne se en, man ved, stadig lever.
Det var ikke Philips valg.
Hans mor traf det valg for ham.
Få måneder efter mordet på Howard
lukkede Ros ned for kommunikationen mellem Philip og mig og os.
Det er mere end en tragedie.
Hele familien er splittet.
At miste kontakten til barnebarnet, der ligner og minder så meget om Howard,
må gøre enormt ondt.
Det må stresse hans familie utrolig meget.
Howard, jeg og Philip plejede at gå ud at spise morgenmad sammen
hver uge inden skole.
Vi tog til alle Ranger-kampe og Yankee-kampe.
Det tænker jeg ofte på.
Ingen ved, hvordan det føles, at jeg ikke kan se mit barnebarn.
Fordi det er min ældste søns søn.
Min eneste søns søn.
MARTS 1997 ÉT ÅR EFTER MORDET PÅ HOWARD
Jeg var sikker på, at Evan og Roslyn var involveret,
men vi havde brug for mere.
Så vi leder stadig et år senere.
Og på årsdagen for mordet satte vi plakater op
på gerningsstedet og i caféen på 56th Street.
CARNEGIE HALL-TÅRNET
Mordere vender meget ofte tilbage for at genopleve fantasien,
ære eller hylde deres arbejde et år senere.
Og plakaterne blev revet ned.
Vi så det som en mulighed.
Vi hang plakaterne op igen og holdt så udkig ved stedet.
Hvem river dem ned?
De havde en overvågningsvogn, og de fandt ud af, at det var
Ros' søster og hendes bror Evan, der tog plakaterne ned.
Jeg tror ikke, man har lyst til at se de plakater hænge der,
når du er den morder, de leder efter.
De sagde, at det forstyrrede forretningen,
hvilket rystede os.
Jeg ringede til politiet hver dag.
Nogle gange to gange eller mere.
En af gangene sagde Roger Parrino: "Frank, hør her."
"Jeg giver dig besked, når vi rammer muren."
Anklageren ville ikke rejse tiltale.
Der var ikke nok beviser. Det var indicier.
Tre år efter mordet på Howard Pilmar
var efterforskningen stadig i gang,
og jeg tror ikke, politiet følte, de kom nogen vegne.
Men selvom vi mistænker Ros for mord,
havde hun begået underslæbt, så de anholdt hende for det.
Måske ville de lægge pres på hende,
så hun sladrede om Evan eller indrømmede noget, men det skete ikke.
Hendes advokater timede det godt. De udsatte domfældelsen.
Da hun blev dømt, havde hun betalt alt tilbage.
Så hun fik en betinget dom.
KVINDE ANKLAGET FOR MANDS DØD TILSTÅR SKATTESVIG
Hun havde pengene fra forsikringen og fra alle de ting, hun fik ud af mordet.
Tre år efter Howard blev myrdet,
var der sket fremskridt med teknologi og dna.
Der var en bloddråbe mellem vasken, og hvor liget blev fundet.
Den bloddråbe viser sig at være Evans.
Det var ret interessant.
Men vi har stadig et problem, for det kunne have været dage før mordet.
Han havde adgang.
Det er derfor, sager om vold i hjemmet er så vanskelige.
Fordi ofte havde morderen adgang til offeret og området længe før drabet.
Alle beviserne pegede på Roslyn Pilmar og hendes bror Evan.
Der var intet andet, der førte os i nogen anden retning.
Intet.
Seerne tror, at det er en simpel sag
baseret på, hvad de hører,
men loven er ikke simpel, og med rette.
Man skal kunne bevise det uden for enhver tvivl.
Man vil først anholde, når man er klar til at stå foran en anklagejury.
Vi havde brug for mere.
En dag kom Parrino til mig og sagde: "Frank, jeg tror, vi har ramt muren."
Jeg fik bragt en nekrolog i New York Times hvert år på årsdagen for mordet på Howard.
…FIRE ÅR … FEM ÅR…
Måske vil nogen fortælle mig, hvad de ved om sagen.
…NI ÅR…
Selv efter Parrino ikke længere var drabschef,
ringede jeg stadig til Midtown Syd næsten hver dag.
Jeg nægtede at give slip.
Min far følte, at det en dag ville blive opklaret.
Det var det, der fik ham ud af sengen hver dag.
"Sagen bliver opklaret en dag."
"Vi skal bede. Sagen bliver opklaret."
Bare at håndtere det, at Howard er død,
og at morderne går frit omkring.
Det gnaver.
HURTIG OG OPLAGT MORDSAG VISER SIG IKKE AT VÆRE NOGEN AF DELENE
I alle de år gik vi ud og spiste med venner,
som ville høre, hvad der var sket af nye ting.
De ledte efter oplysninger om sagen.
Jeg plejede at sige: "Er det muligt, at de slipper godt fra det?"
AFGHANISTAN SYTTEN ÅR EFTER MORDET
I 2013 var jeg civil rådgiver i marineinfanteriet.
AMERIKANSK MILITÆRBASE
Jeg tror, overlevelsesskylden fra 11. september fik mig
til at rejse til Mellemøsten
i syv år og fem udsendelser.
Under min sidste udsendelse fik jeg et opkald om,
at de ville genåbne Howard Pilmar-sagen.
Der er meget få uopklarede sager, jeg bliver ved med at tænke på,
men denne her var nummer et.
Alle kriminalbetjente har en sag,
der har undsluppet dem af en eller anden grund,
og det bliver deres karrieres Moby Dick.
HENLAGT SAG
Man tænker altid på den.
Folk kan ikke lide, når sager genåbnes. De er bange for at få kritik.
Jeg var ikke bange.
I 2013 havde jeg været pensioneret fra politiet i tre år,
og jeg arbejdede hos anklagemyndigheden i New York Amt
som viceefterforskningschef i Afdelingen for Retssager.
Rob Mooney er en af de klogeste kriminalbetjente nogensinde.
Han blev tilkaldt for at give råd eller vejledning.
Da de ringede i Afghanistan, var jeg glad for, at sagen blev genåbnet,
og at nogen ville se på den på ny.
Jeg forklarede, hvordan alle beviserne pegede
på Roslyn Pilmar og hendes bror, Evan.
I arbejdet med henlagte sager kan man ikke fokusere på,
hvad der oprindeligt blev fokuseret på, for det lykkedes ikke.
Man skal se på det hele fra begyndelsen.
Lad os finde frem til sandheden, hvis nu vi havde overset noget.
Det er godt, at der kommer nye øjne på.
Sagen var i gode hænder.
NEW YORK AMTS ANKLAGEMYNDIGHED
En dag ringede Liz til mig og fortalte, at hun arbejdede på sagen.
Første gang jeg mødte Liz Lederer,
var vi på hendes kontor fyldt med papæsker,
hvorpå der stod "Pilmar".
Jeg ved, hun arbejdede hårdt på sagen.
Der skulle gøres så meget, før man kunne gå i gang.
Man skal læse hvert eneste papir. Se hver eneste video.
Tale med alle, man kan opstøve.
Vi gennemgik kasserne.
På et stykke papir står navnet Arnold Brewer.
Vi fandt ham.
Han var en nær ven af Howard.
Howard Pilmar skulle mødes med Arnold Brewer
for at se en basketballkamp, men dukkede ikke op.
Han sagde: "Howard sagde, han skulle træne med sin svoger,
men ville komme bagefter."
Evan Wald og Ros Pilmar havde begge fortalt politiet,
at Evan og Howard kom tilbage fra træningscentret ved 20-tiden.
Howard ville blive på kontoret og arbejde.
Det viser sig, at Arnold Brewer havde en aftale med Howard den aften,
i selvsamme øjeblik.
Så Howard ville ikke blive og arbejde.
Arnold Brewer begrænsede mordvinduet til en meget snæver tidsramme.
20:00: HOWARD I LIVE 20:15: HOWARD MØDER IKKE VEN
Vi vidste fra efterforskningen, at Ros på mordnatten
ringede til Howard på kontoret og lagde en talebesked.
Hej, How. Klokken er kvart i ti.
ROSLYNS TALEBESKED
Philip og jeg tænkte på, om du stadig arbejdede,
eller om du var taget på sportsbar, som du sagde, for at se basketball.
Jeg kom hjem omkring kl. 20:10, 20:15.
Ring til mig. Lad mig vide, hvornår du er hjemme.
Hun giver så mange flere detaljer, end man ville gøre til en,
man lige havde talt med og forventede at se om en halv time.
Jeg kan huske, at jeg hørte beskeden. Når man ser på helheden…
Enhver enkeltstående ting er ikke god nok i sig selv.
Når man stykker alle indicierne sammen, peger det kun i én retning,
at Evan og Roslyn dræbte Howard den aften.
Efter at have gennemgået alle beviserne og talt med så mange af Howards venner,
var vi sikre på, at Ros Pilmar og Evan Wald gjorde det.
Ron Tucker hører Howard bande ad sin kone. Han er rasende på hende.
Det er klokken 17.30.
SKÆNDERI
Han kalder hende alle mulige ukvemsord.
Samme aften lægger hun den besked.
Og hun slutter med: "Elsker dig, Howie."
Der er noget ekstremt kalkuleret over den talebesked.
Hun ved, at hun efterlader et bevis.
Det vil vise: "Jeg troede, han var i live. Jeg sagde, jeg elsker dig."
21:45 - ROS' TALEBESKED
Timingen taget i betragtning lå Howard allerede død på gulvet.
Ros skabte hele historien.
Hun skabte scenariet, så Howard kunne blive dræbt.
Uden hende var det aldrig sket.
Ros havde planlagt, at hun fik livsforsikringen,
virksomhederne, sommerhuset, andelen i skihytten.
Hun ville få forældremyndigheden over deres søn.
Men da det stod klart for os,
stod det også klart, at vi skulle bevise det i retten.
Evan havde sårene, og Evans blod var på åstedet,
og alle vidste, hvor meget Evan hadede Howard.
Vi skulle finde beviser, der forbandt Ros til det,
så vi kunne sigte dem begge.
Ms. Lederer sagde til mig:
"Jeg ved, vi får Evan, men jeg kan ikke love noget med Ros."
Men jeg følte mig meget fortrøstningsfuld.
Vi indså, at den eneste, vi manglede, var babysitteren.
Jeg sagde: "Vi må finde den babysitter."
Allyson Lewis boede hos familien.
Hun vidste, hvordan tingene normalt var,
og kunne svare på ting, vi ikke ville have vidst.
Vi talte med babysitteren tidligt i efterforskningen
og følte ikke, at hun rigtigt samarbejdede.
Hun var en meget ung kvinde på det tidspunkt,
og hun tænkte måske ikke klart over konsekvenserne.
Det var skræmmende at blive afhørt af politiet som 21-årig.
Jeg svarede bare på deres spørgsmål.
Spørgsmålene handlede primært om Howard,
og jeg havde ikke mange interaktioner med Howard.
Og så fik jeg et job i Japan og endte med at forlade landet.
Jeg holdt ikke kontakten med Ros.
Tyve år senere blev jeg ringet op, og jeg tænkte: "Du godeste."
Hun siger: "Jeg vil gerne tale med dig om mordet på Howard Pilmar."
Allyson Lewis ville mødes med os på sin advokats kontor.
Jeg tænkte på, hvad hun troede, hun have gjort,
siden hun ville have en advokat til stede.
Men da hun kom ind, var hun herlig.
Hun talte frit fra leveren.
Det var fascinerende.
Det gav et indblik i en verden, vi ikke havde kendt.
Da jeg mødte dem, spurgte Liz: "Hvordan var det normalt?"
"Fortæl mig om en uge i det liv."
"Fortæl mig om deres hus."
Alt hos familien Pilmar og Philip fulgte en striks tidsplan.
Stramt.
I den tid jeg arbejdede for Ros, var hun meget specifik med tiden.
Hun beskrev alt ved lejligheden og livsstilen,
og hvordan Ros styrede hjemmet.
Og da vi sagde:
"Skete der noget usædvanligt den uge, hvor han blev myrdet?"
Sagde hun: "Der skete ikke noget videre usædvanligt.
Men mange ting skete for første gang."
I ugerne op til mordet på Howard sagde Ros til mig:
"Du skal arbejde sent om et par uger."
Og på mordaftenen sagde Ros,
at hun skulle mødes med Evan og Howard på King til et økonomimøde.
Jeg fulgte Philip til ishockeytræning.
Philip trænede i to timer fire aftener om ugen.
Og så lyder mit navn over højttaleren. Hun havde bippet mig.
Det var aldrig sket før.
Hun sagde: "Hvordan går det derhenne?"
"Vi er stadig ved første scrimmage. Der er snak om anden scrimmage."
Hun sagde: "Det lyder godt."
Selv det opkald var sært, for hun ville ikke noget.
Der var ikke engang gået 20-30 minutter,
da jeg igen blev bedt over højttaleren om at komme til skranken.
Jeg ringer hende op igen.
Og Ros siger ikke noget synderligt informativt,
bortset fra: "Hvis jeg ikke er der, når han er færdig med scrimmage,
så tag bilen hjem til huset.
Jeg ved ikke, om jeg kommer, for vi er ikke færdige her."
Hun sagde: "Vi er ikke færdige,"
hvilket, i lyset af det, de var i gang med,
var så skræmmende.
Det var det, der var usædvanligt. Hun vidste altid, hvornår hun var hjemme.
Hun havde altid detaljer om, hvad jeg skulle gøre,
og hvad hun ville gøre.
De fleste aftener var der masser af liv i hjemmet.
Telefonen ringer. Hun taler.
Naboerne kommer på besøg. Alt lys er tændt.
Fjernsynene var tændte.
Det var et meget højlydt, spændende hjem, men ikke den aften.
Lyset over komfuret var tændt.
Det var det eneste lys i huset.
Jeg åbnede døren, og hun kiggede rundt om dørkarmen.
Havde badekåbe på, vådt hår. Sådan har jeg aldrig set hende.
Hun sagde: "Hvordan gik det?"
"Du er garanteret træt. Det er ved at være sengetid. Tak, Allyson."
Og hendes kropssprog sagde tydeligt: "Vi er færdige her."
"Du kommer ikke ind." Hun sagde: "Stil bare tasken der."
Jeg fik kun lige tasken ind ad døren, før hun sagde: "Godnat."
Da jeg fik fri. Det gjorde hun aldrig.
Hun ville tale om hver eneste ting, Philip havde oplevet i løbet af dagen.
Hun ville vide alt.
Så det var meget anderledes.
Siobhan Berry, efterforskeren, og jeg kiggede bare på Allyson og tænkte:
"Det her gør forskellen." Jeg vidste, hun tænkte det samme.
De tog noter og kiggede på hinanden,
som om det var meget vigtig information.
Allyson udfyldte så mange huller og gråzoner.
Da vi kom ud, sagde vi begge: "Wow. Det var fantastisk."
Den nye information fra Allyson Lewis, der beskrev Ros' atypiske adfærd
både i dagene op til og bagefter,
disse afvigelser fra normen er enorme indikatorer.
Det er afslørende, når folk gør noget, de ikke har gjort før,
og det skal forklares.
19:55 ALLYSON BIPPET FØRSTE GANG
Allyson Lewis gav os oplysninger, der bragte Ros mere ind i det her
og viste, hvor meget hun skulle gøre for at planlægge alt det her.
Og vi fandt ting, der bekræftede, hvad hun fortalte os.
Vi var ovre forhindringen.
Har man kun indicier, bygger man sin sag med små sten.
Man bliver ved med at finde små sten…
ROS' ARV - ROS' GÆLD - MOTIV?
…indtil stenbunken er stor nok til, at man har overvældende beviser.
Indicier, men stærke beviser uagtet.
Med de nye oplysninger fra Howard Pilmars ven Arnold Brewer
og barnepigen
var der nok til en anholdelse.
Anholdelsen fandt sted i 2017.
Ros blev anholdt i sin lejlighed kl. seks om morgenen.
Hun boede sammen med sin kæreste.
Evan Wald blev anholdt på samme tid.
Jeg var jublende glad!
Jeg kunne ikke tro, at de begge blev anholdt.
KONE OG HENDES BROR ANHOLDT EFTER 21 ÅR
Det tog mildt sagt sin tid.
Men det skete.
Det skete.
27. JANUAR 2019 TREOGTYVE ÅR EFTER MORDET
Det er noget, jeg har ventet på i over 20 år.
Vi var med til hver eneste dag af retssagen.
På retssagens første dag gik jeg ind på herretoilettet,
og Philip kom ud derfra.
Sidst jeg så ham, var til morgenmad lige efter Howards mord.
Da jeg så ham, lignede han Howard.
Og jeg sagde: "Howard."
Så meget lignede de hinanden.
Han sagde ikke et ord til mig. Ikke et ord.
Det var en sag på indicier, og hver eneste del betød noget.
Jeg kendte sagen forfra og bagfra.
Hvad end deres forsvar var, var vi forberedte på det.
At vidne mod de to var fænomenalt.
Det var en utrolig følelse. Enormt tilfredsstillende.
Jeg kunne se Frank blandt publikum. Han nikkede med hovedet, da jeg vidnede.
Det var skønt.
Men det betyder ikke en skid uden en dom. Det betyder intet.
Der lå et enormt stykke arbejde bag.
Retssagen varede to måneder.
Jeg rensede det og skar mig.
Jeg vidste ikke,
at Howard blev myrdet så brutalt.
Jeg vidste, han blev stukket, men jeg kendte ikke til omfanget
af mordet, før jeg hørte det i retten.
Jeg tror, Evan angreb Howard bagfra og skar hans hals over.
For så ville han aldrig have kunnet skrige.
For mig er det den primære bekymring, når man overfalder nogen på den måde.
Jeg tror, det var det første sår, og derefter var det et rent tagselvbord.
De slagtede ham. De dræbte ham ikke bare.
De slagtede ham som en gris.
Og Ros var på gerningsstedet. Det beviste de, at hun var.
Jeg beundrede Ros.
Jeg havde et indtryk af hende, som jeg troede, var den, jeg kendte.
Så da det gik op for mig,
at der var så meget, jeg ikke så, brød det hele sammen.
Juryen voterede i mindst fire dage.
Ikke så godt. Jeg kunne ikke forstå det.
RETSBYGNING
Alle bedes rejse sig!
Ros og Evan blev erklæret skyldige.
Skyldige i forsætligt manddrab.
Ordet "skyldig" gav genlyd i retssalen.
ENKE OG BROR SKYLDIG I MORD
Det var stærkt.
Min mor blev ved med at råbe: "Skyldig!"
Det var euforisk.
En lykkefølelse,
over at vi opnåede retfærdighed for Howard efter alle disse år.
Jeg ved, vi aldrig havde haft en retssag, for slet ikke at tale om en dom,
var det ikke for Elizabeth Lederer.
Jeg gik ned til Frank,
som havde været så tålmodig i alle disse år.
Og han sagde bare:
"Skyldige! De er begge to skyldige!"
Han havde sin mobil fremme og ringede til alle, han kendte.
"Skyldig!" Og så videre til den næste.
Han havde ventet så længe på det her.
JULI 2019 FIRE MÅNEDER EFTER DOMSAFSIGELSEN
Frank rejste sig for at tale ved domsafsigelsen.
Jeg kan ikke sove, fordi jeg bliver ved med at tænke
på den rædsel og frygt, der fór gennem Howards hoved
i de sidste sekunder, hvor han blev slagtet af de to.
Den dag i marts mistede jeg tre ting.
To af dem kan jeg aldrig få tilbage. Min søn og min forretning.
Men jeg mistede også Philip.
Jeg ved, han ikke vil se på mig.
Det er jeg ked af, men han skal bare vide,
at vi elsker dig og gerne vil have dig tilbage.
Jeg beder dig.
Frank ønskede, at de ansvarlige blev holdt ansvarlige,
men han ønskede også et forhold til Philip.
Jeg fandt ud af, at Philip gik på London School of Economics.
Det anede jeg slet ikke.
Jeg kunne ikke få nogen af de vidunderlige nyheder
om den dreng, der voksede op.
Mit barnebarn.
Min søns eneste søn.
Jeg vil have ham tilbage. Vi elsker ham, og det er alt.
Det er stadig sandt.
Philip plæderede foran dommeren
om at være eftergivende over for sin mor, der myrdede hans far.
Hvordan…
Du beder om eftergivenhed?
Jeg ved snart ikke.
Jeg havde ikke hørt Philip tale
før ved domsafsigelsen. Han talte om sin mor.
PHILIP ANMODEDE OM, AT HANS PLÆDERING IKKE BLEV OPTAGET
Hvor god hun var under hans opvækst.
Det eneste, hun gjorde,
var at fylde ham med had til vores familie.
Han bebrejder garanteret mig.
Hele hendes familie bebrejder nok mig.
Fordi de ved, at jeg pressede på for at få sagen for retten.
Jeg gav ikke op.
Hvis han vil forsvare hende for mordet på sin far,
må det være sådan.
Det må være svært at være ham.
Han er det andet offer for alt det her.
Efter Howard.
Du er sikker på, at din mor redder dig, og din bedstefar er ude efter din mor,
som ikke har gjort noget.
Og det hele bliver fremlagt juridisk i retten.
Og det er ikke, som du har troet i alle de år.
Det må være meget hårdt.
For denne forbrydelse, for dette mord,
idømmer jeg jer begge 25 år til livstid.
Ros og Evan fik 25 år til livstid.
I deres alder er det en livstidsdom.
Evan og Ros fik, hvad de fortjente.
De fik lov til at leve frit i 23 år.
Nu burde de være indespærret i mindst 23 år.
Dommeren afsiger dommen. Philip rejser sig brat.
Som var han fornærmet, og forlader salen.
Jeg blev inviteret til domsafsigelsen.
Jeg kom for sent, og dørene svingede op,
og foran mig så jeg Howard Pilmar,
hvilket gjorde mig helt paf.
Selvom jeg aldrig havde mødt Howard, havde jeg set fotografier nok
til at vide, hvordan han så ud.
Og den person var Philip.
POLITIET OPKLARER 21 ÅR GAMMEL MORDSAG
Det er en stor ting at opklare en henlagt sag for dem, der gør det.
Så tilfredsstillende.
Men for familierne fjerner en dom ikke smerten.
Jeg ser Howard for mig,
den frygt, der gik gennem hans hoved
i de få sekunder, hvor han blev stukket og slagtet.
Den del kan man aldrig komme over.
Hver aften når jeg går i seng, taler jeg med ham.
Jeg siger: "Hvordan kunne det ske for dig?"
"Hvorfor sagde du ikke, at du havde problemer med denne kvinde?"
Men jeg kan ikke få noget svar.
NÆSTE AFSNIT
Et par år efter Howard Pilmars mord
havde vi en sag, hvor syv familier var involveret.
Det var enormt intenst.
Sagen var ekstremt hjerteskærende.
Alle ofrene var uskyldige, unge piger.
Omfanget af hans forbrydelser gjorde alle helt målløse.
Han har været på flugt siden Valentinsdag efter mindst et mord og to voldtægter.
"Seriemordere." Folk strør om sig med det begreb.
Han var sådan én.
Tekster af: Hani Abildskov Abu-Khalil det begreb.