NA OSTROVĚ MANHATTAN
JSOU DVA DETEKTIVNÍ ODDÍLY ZAMĚŘENÉ NA VRAŽDY
MANHATTAN SEVER A JIH
VYŠETŘUJÍ TY NEJBRUTÁLNĚJŠÍ A NEJNÁROČNĚJŠÍ VRAŽDY
TOTO JSOU JEJICH PŘÍBĚHY
V lednu 1995 si mě najala rodina Pilmarových.
Howard a Ros Pilmarovi moc potřebovali někoho,
kdo jim pomůže se synem Philipem.
Pracovala jsem pro ně už něco přes rok a jednou jsem dorazila do práce.
Vešla jsem k Philipovi do pokoje. Byl oblečený do školy, postel ustlaná,
zíral do stropu. A řekl: „Můj táta včera večer nepřišel domů.
" Byl znatelně znepokojený.
O něco později jsem stála ve vstupní hale a přišla tam Ros,
ve tváři měla šokovaný výraz. Poznala jsem, že plakala.
Jen tam tak stála a rozhodila rukama se slovy:
„Howard je mrtvý." A já si pamatuju, jak jsem si pomyslela: „To není možné.
V devadesátých letech byly počty vražd v New York City obrovské.
Ale aby zavraždili podnikatele v jeho vlastní firmě na Manhattan v Midtown?
To byla výjimečná událost.
Howarda Pilmara bodli dvacet, třicet, čtyřicetkrát.
Každý měl teorii, ale ne odpověď.
-SHÁNÍME INFORMACE -Bylo to nevyřešené, ale nevyřešený
případ vraždy se nikdy neuzavírá.
Každý případ váš připraví o kousek duše.
Tuhle práci můžete dělat, pokud vám na ni fakt záleží.
VRAŽDY MANHATTAN SEVER A JIH
Chcete odhalit pravdu.
To detektivové dělají.
Rád jsem nahlížel za oponu. Co se skutečně stalo?
Je důležité zjistit, kdo vraždil. A to je moje práce.
V New York City. Newyorská policie.
To jsme my.
VRAŽDY: NEW YORK
V roce 1996 jsem dělal velícího důstojníka v detektivním oddílu Midtown jih,
což je nejvytíženější detektivní oddíl v New Yorku.
Více jak dva tisíce případů ročně. Brzy ráno, nám zavolali,
že došlo k vraždě v kancelářské budově v Midtownu.
Bylo to v pátek, šel jsem do práce. Na výplatní den. Měl jsem skvělou náladu.
Výborně se mi dařilo jako obchodnímu cestujícímu v kancelářských potřebách
King s. r.o. Dorazil jsem kolem osmi dvaceti.
Vždycky jsem chodil brzo. A venku u vchodu do budovy na Třicáté
třetí ulici stál jeden kolega, co nikdy nebývá venku.
Vždycky bývá v kanceláři.
Zeptal jsem se ho: „Ede, proč postáváš venku?
" Otočil se na mě se slovy: „Howard je mrtvý.
Finanční kontrolor z Kinga přišel někdy v půl šesté ráno a našel Howardovo tělo.
Okamžitě šel zavolat na tísňovou linku.
Když jsem dorazil na místo činu, dozvěděl jsem se,
že King byla velká firma s kancelářskými potřebami.
V přízemí měla obchod a ve třetím patře kanceláře zaměstnanců.
Jeho tělo našli před výtahem u recepce ve třetím patře.
Oběť byla pobodaná.
Kolem spousta krve.
Na chodbě bylo umyvadlo a v něm krev, a tak jsme měli za to,
že si tam někdo umýval ruce nebo vražednou zbraň.
Pamatuju si
ten šok.
Pamatuju si, jak jsem křičel: „Ne!" A tehdy vynášeli tělo ven. Howardovo tělo.
Když jsem zjistil, že v kanceláři objevili Howardovo tělo,
úplně mě to smetlo. Cítil jsem se asi jako každý rodič,
když se dozví, že je jeho dítě mrtvé.
Zvlášť pokud jde o vraždu.
Vůbec dodnes nedokážu
vyjádřit svoje pocity.
Howard s tátou pracoval každý den. Měli k sobě velmi blízko.
Howardovi akorát bylo čtyřicet.
Byli si podobní. Oba měli zábavnou povahu.
Hodně přátelskou, velice sympatickou. Každý je měl rád.
Howardovi musely být nějaké čtyři nebo pět let, když poprvé přišel do obchodu.
Vždycky chtěl v mojí firmě pracovat.
S partnerem jsme začali podnikat v papírnictví
1. března 1958. Kancelářské potřeby,
nejrůznější druhy komerčního tisku, takové věci.
Předal jsem mu společnost asi pět nebo
šest měsíců předtím, než ho zavraždili.
Franka vražda zničila. Pro rodiče je nepřirozené
pohřbívat své dítě. Neumím si představit, jak jdu životem a nejsem otcem. Nechápu,
jak bych mohl žít a přitom nevidět svoje syny uspět a rozvíjet se.
To bych za nic nevyměnil. Myslím,
že otcovská role platí
za tu nejdůležitější,
co jsem kdy v životě zastával.
Slunce vyšlo a zapadlo. Howard byl v mých očích
celý můj život.
Snažili jsme se přijít na to, co se děje. S kým si máme promluvit.
Provedli jsme několik ohledání. První už daného dne.
Pátrali jsme po zbraních: v koších, výtahových šachtách.
Měl u sebe hotovost a osobní věci. To nám říká, že nešlo o náhodnou loupež.
Howarda zavraždili v kanceláři. Dorazila tam policie.
Jenom tam být vyvolávalo nepříjemné pocity. Detektivové mě požádali,
abych se podíval po záznamech o zaměstnancích,
co by mu mohli přát něco zlého. Možná ho nenáviděli.
Pohádali se s ním. Našel jsem jen jednoho člověka,
který v posledních měsících odešel. Pracoval v copy centru, na prodejně.
Šlo o nízkou pozici. Byla to stopa, a tak ji následovali.
Promluvili si o něm s ostatními zaměstnanci
a pak také mluvili s danou osobou a zjistili, že tam nebyl problém.
Podle mého byl Howard skvělý šéf. Když vešel do místnosti,
všimli jste si toho. Byl s námi všemi v kontaktu.
Měli jste pocit, že tvoříte rodinu.
Byl na vrcholu, v nejlepších letech života.
Zdravý, úspěšný, společenský. Skvělý chlap.
Aby ho zavraždili? Pane bože.
Šel jsem se podívat na poslední hodinu Howardovy pitvy.
Měl přes čtyřicet bodných ran. Ne všechny prošly skrz.
Pět z nich bylo natolik závažných, že by stačily k usmrcení.
K některým došlo taky postmortem – poté, co mu přestalo bít srdce.
I když byl reálně mrtvý, bodné rány pokračovaly… Šlo o nelítostný,
emocionální útok na Howarda.
ŽIDOVSKÉ CENTRUM SPOJENÝCH NÁRODŮ
Zašli jsme na smuteční obřad. Měli jsme tam naše detektivy. Neskrývaně,
chtěli jsme svou přítomností vyjádřit podporu rodině.
Současně se tam ale také poohlížíte po nějaké podivné interakci mezi lidmi.
Může to být prosté třeba žena, a ne manželka,
která začne bláznit. Nebo třeba hádka.
Kromě toho jsme natáčeli všechny, co přicházeli a odcházeli.
Mohli jsme se k záznamu vrátit.
Na pohřeb přišlo přes tisíc lidí.
Takže to bylo trochu zneklidňující.
V židovské víře navštěvují po pohřbu lidé dům zemřelého a vyjadřují mu tak úctu.
Říká se tomu šiva.
Howardova manželka Ros požádala, jestli by nemohla být šiva v našem domě.
Protože by Philipa rozrušilo, kdyby se konala u nich v bytě.
Přirozeně jsme souhlasili.
Philip měl tátu rád. A táta zbožňoval jeho.
Philipovi bylo osm let. Na osmiletého kluka byl hodně,
hodně chytrý. Bylo to velmi komunikativní dítě.
A šťastné a prostě plné energie. Sledovala jsem jak se Philip změnil poté,
co o tátu přišel. Opustila ho živelnost.
Opustila ho upovídanost. Změnilo se mu sebevědomí.
Všechny ty věci, co jsem v něm jako ve smělém
chlapci viděla, byly pryč.
O to všechno přišel. Byl bez svého táty osamělý.
Ros po šivě přišla do naší kanceláře. Přivedla s sebou dva muže
z velké společnosti, která přeprodává zboží.
Domluvila s nimi, že podnik prodá.
Nemohla firmu řídit. Nevěděla o tom vůbec nic.
Všichni jsme byli v rozpacích. Prodává společnost. Ale ne. Co to znamená?
V dané době jsme se s firmou měsíčně blížili k milionu dolarů.
Pracovalo pro nás asi patnáct prodejců. Bez nás by podnik neexistoval.
Nebyli by zákazníci. A řekli jsme: „Pokud to koupíte, všichni odejdeme.
" A tak jsme si od ní koupili firmu my.
Frank mi vysvětlil dynamiku byznysu a kdo je kdo. Protože to patří k tomu,
co děláte. Musíte pochopit i to, jak funguje podnik.
A kdo je tam za co zodpovědný. Vyslýchali jsme všechny.
Mluvili jsme s asi šedesáti zaměstnanci. Každého jsme vyslýchali
dvakrát až třikrát.
To je sto osmdesát výslechů.
Detektivové nás všechny pečlivě vyslechli dvakrát. Poprvé to bylo velmi povšechné,
podruhé se mě, myslím, zeptali, jestli jsem nezaslechl nějaké hádky.
V sedmnáct třicet den předtím, než našli Howardovo tělo,
jsem zaslechl Howarda, když telefonoval a byla to brutální a
jízlivá hádka s Ros. Hulákal a křičel.
Howard vyřvával do telefonu: „Ty podělaná K-U-N-D-O.
" Říkal jsem si,
že z toho se v manželství budou
hodně špatně vzpamatovávat.
Ros byla první dívka, kterou Howard měl, pokud mi rozumíte.
Chodili spolu na střední školu a pak se sestěhovali. A než jsem se nadál,
už byli svoji. Konala se pěkná velká židovská svatba.
Uspořádali jsme opravdu krásnou oslavu. Howard byl moc šťastný.
Nikdy jsem ani netušil, že by měl v manželství nějaký problém.
Za každých okolností pátráme po dalších svědcích. Mluvíme s přáteli,
rodinou a věci se následně vyjeví. Manželství nebylo dobré.
Domnívali jsme se, že v tom možná hrál roli poměr,
který by představoval motiv.
Kdo ví, jestli měl Howard Pilmar přítelkyni.
Třeba řekl: „Poslyš, už to stačilo.
Skončili jsme.
Jsem ženatý a ty nedostaneš peníze.
" Nebo tak něco.
A jestli třeba nevypěnila a nepobodala ho. To nevíme,
proto se soustředíme na věci kolem oběti a zjišťujeme, co se odehrálo v jeho životě.
Abychom mohli vyloučit jakoukoli možnost.
Během vyšetřování jsme identifikovali několik žen,
co měly s Howardem nezávazné vztahy. Nevím, jestli měly sexuální povahu,
ale šlo o něco trochu víc než jen pozdrav.
Slyšel jsem nějaké zvěsti. Nikdy jsem Howarda s nikým jiným neviděl.
Nikdy nemluvil o tom, že by byl s někým jiným.
Za osm let ve firmě mi nikdo nepřišel říct, že Howarda s někým viděl.
Takže to byly drby.
Ženy jsme vyslýchali a zjistili jsme, že hodně flirtoval, ale na nic jsme nepřišli.
Některé lidi frustruje, když sledují stopu,
co nikam nevede. Ale je to dobrá věc.
Protože teď už se k tomu nemusíte vracet
a nemůže vás to pronásledovat.
Během vyšetřování jsme zjistili, že šlo o velmi odhodlaného člověka.
Frank Howarda hodně uznával, posunul společnost na novou úroveň.
Howard byl vizionář. V prodejně kancelářských
potřeb otevřel kavárnu. Philips předcházelo Starbucksu.
Philips tu bylo před ostatními. Přede dveřmi stáli lidé frontu na jejich
lattéčka a capučína a espressa. Kavárna v prodejně k nám přivedla
úplně nový segment zákazníků. Zaznamenala takový úspěch,
že otevřel ještě jednu v Carnegie Hall.
Řekl jsem: „Nikde v New York City nenajdeš lidi,
co by chodili po ulici a popíjeli kafe. " Nedokázal jsem si to představit.
To ukazuje, co jsem věděl já a co Howard.
Howard kavárnu pojmenoval po svém synovi Philipovi.
Stal se z toho Philips Coffee Bar. Byl to rodinný podnik.
Pracovala jsem s jeho manželkou Ros na západní
Padesáté šesté ulici u Carnegie Hall. A Rosin bratr Evan pracoval ve Philips
Coffee na Třicáté třetí ulici.
Dozvěděli jsme se, že Howard neměl Roslyna bratra
Evana příliš v lásce. Evan pracoval ve Philips Coffee,
které sídlilo uvnitř prodejny
kancelářských potřeb.
Howard najal Evana, aby udělal Ros laskavost,
byl totiž nezaměstnaný. Ros a Evan řídili obě kavárny.
Začala jsem pracovat ve Philips Coffee v roce 1994. On začal o něco později.
Nemyslím, že Howard chtěl, aby Evan kavárnu vedl,
protože to byl prostě, prostě Howard, chápete? Myslím,
že Evan se toho chtěl chopit jakože „tohle patří mně". Ale nepatřilo.
Když jsem začala pracovat pro Pilmarovy, Philip mi řekl: „Zajdeme do kavárny.
" Ros Evanovi vysvětlovala, jak chtěl mít Howard naaranžované pečivo.
Evan se rozčílil a vitrínu prudce otevřel, vytáhl jeden z táců,
hodil s ním a prohlásil: „Je mi naprosto lhostejné,
jak to Howard chce. "
To bylo opravdu šokující,
zvlášť protože se takhle zachoval před svým synovcem a před zákazníky.
A zanechalo to u všech velmi nepříjemný dojem.
Roslyn a Evan po šivě, tedy po ukončení období smutku,
dorazili k výslechu. Chtěli jsme u obou znát jejich časovou
osu v noci vraždy. Pověděli nám,
že daného dne zašel Howard spolu s Evanem do posilovny, aby
spolu probrali jeho vyhlídky na postup ve společnosti.
Evan chtěl poskočit z kavárny do prodeje ve firmě, protože
obchoďáci si tehdy mohli přijít na hodně pěkné peníze.
Evan mi přišel hodně nepřístupný a nekomunikativní.
Když jste s ním mluvili, odseknul.
Jenom zavrčel „dobrý den" nebo „nashle". Rozhodně to nevypadalo,
že by měl v naší firmě nějakou budoucnost.
A po setkání v posilovně se Howard s Evanem sešli s Roslyn v kanceláři.
Protože tam byl složitý bezpečnostní systém, Ros nevěděla, jak má zamknout.
Proto se Howard vrátil zamknout.
Evan s Ros tam Howarda nechali pracovat. Oba ho tehdy viděli naposledy.
Pokud ho tam manželka se švagrem nechali zhruba v osm hodin v pořádku a pak
ho najdete v pět ráno:
kdo tam přišel mezi osmou večer a pátou ranní a tohle mu provedl? Pamatujte,
v téhle době nebyly všude bezpečnostní kamery.
Takže jsme neměli záznamy z kanceláří.
Nikdy jsme nedohledali vražednou zbraň.
Ale jeden neuniformovaný policista na místě činu ve svém zápisu zmiňuje,
že Evan měl na své levé ruce řezné rány. A byl to levák.
Když někoho několikanásobně pobodají, jako Howarda Pilmara, krev je jako olej.
A dostane se na rukojeť nože a útočník téměř bez výjimky skončí sám zraněný,
protože nemůže pevně udržet rukojeť nože, je totiž příliš kluzká.
Evan řekl, že sbíral o den nebo dva dřív
nějaké rozbité nádobí. Rány příběhu úplně neodpovídaly,
ale potřebovali jsme více důkazů. Doufali jsme, že najdeme další kapku krve,
která nepatřila Howardova.
Vzpomínám si, jak jsem mluvil se soudním lékařem,
a ten mi řekl: „Můžeme provést test DNA, ale až to uděláme, přijdete o vzorek.
Tak byste měli se vzorkem počkat, protože myslím,
že technologie pokročí a vzorek v budoucnu zpracujeme lépe.
KVĚTEN 1996, DVA MĚSÍCE PO VRAŽDĚ HOWARDA PILMARA
Asi dva měsíce po začátku vyšetřování jsme zjistili,
že firma Philips Coffee dlužila čtrnáct a půl tisíce dolarů na daních.
Čtrnáct tisíc není pro většinu z nás zrovna velká motivace cokoli provést.
Ale šlo o něco, co jsme museli mít na paměti,
tedy že tam byla jakási finanční záležitost.
A pak jsme od předchozího zaměstnavatele Ros,
pro kterého dělala mezi léty 1991 až 95, zjistili,
že zpronevěřila šeky v hodnotě asi sto šedesát tisíc.
Ros byla dentální hygienistka a také se mu částečně starala o účetnictví.
Zjištění, že v manželství to moc neklape, že dlužila čtrnáct a půl tisíce státu,
sto šedesát tisíc svému bývalému zaměstnavateli - zubaři.
To nás přimělo nahlížet na věci jinak. A má to ještě jeden důsledek.
Když jste o těch penězích s lidmi mluvili, její komentáře prý bývaly ve stylu:
„Neříkejte to Howardovi. Opustí mě. Sebere mi Philipa.
Získala ze životní pojistky jeden milion a dvě stě tisíc dolarů. Zdědila firmu King,
kavárny Philips Coffee, byt, který vlastnili na východní
Sedmdesáté druhé ulici, letní sídlo v Millertonu v New Yorku,
podíl na lyžařské chatě ve Vermontu a hlavně Philipa.
Tohle zase o něco přesměrovalo naši pozornost. A dozvěděli jsme se,
že Howard zřejmě uvažoval o rozvodu. A mít nejeden zdroj, co nám tvrdí,
že možná uvažoval o rozvodu, bylo velice zajímavé.
Kdyby k rozvodu došlo, Ros by se nechtěla vzdávat Philipa.
Howard by se taky Philipa nevzdal, protože mu byl vším.
Postupem času jsem byl přesvědčen, že důvodem k vraždě byl Philip.
Musela to být Ros. Nenapadá mě nikdo další, kdo by měl motiv to udělat.
Ros mi řekla, že ji s Evanem vyslýchali a Frank
udělal strašné divadlo. Tvrdila, že Frank s ní nechce mluvit.
Je naštvaný a myslí si, že to udělala.
Pamatuju si,
jak mi přišlo podivné,
že by na ní byl děda protivný,
zlý nebo nějak nepříjemný.
Věřila jsem, že Evan má v Howardově smrti prsty.
Ale fakt mě ani ve snu nenapadlo, že by v tom hrála nějakou roli ona.
Pamatuju si, jak jsem s Ros mluvila a říkala mi,
že si musím vybrat mezi ní s Philipem a mými rodiči.
Bylo mi dvacet čtyři. Člověk si vybere svoje rodiče.
Těžko se mi to chápalo. „Proč si musím vybrat?
" A po tomhle rozhovoru už jsem ji ani Philipa nikdy neviděla.
Můj táta přišel o syna a pak přišel i o vnuka. Když se nesmíte vídat s někým,
o kom víte, že je stále naživu, je to těžké. A nebyla to Philipova volba.
Jeho matka rozhodla za něj.
Pár měsíců po Howardově vraždě zatrhla Ros komunikaci mezi Philipem a mnou, námi.
Jde o víc než o tragický příběh. Celá rodina byla rozvrácená.
Myslím, že bolest z přerušeného kontaktu s vnukem,
který vypadá jako Howard a tolik ho připomíná,
musí být nesmírně zraňující. Neumím si představit,
pod jaký tlak to rodinu dostalo.
S Howardem a Philipem jsme chodívali jednou týdně před školou na snídani.
Vymetli jsme každou hru Rangers a Yankees. Často na to myslím. Nikdo netuší,
jaké to je, když se nemůžu vídat s vnukem. Protože je to syn mého prvního syna.
Syn mého jediného syna.
Byl jsem nepřímo přesvědčený, že v tom měli prsty Evan a Roslyn,
ale věděl jsem, že potřebujeme víc. A tak jsme sondovali ještě o rok později.
A na výročí vraždy jsme v okolí vraždy a u kavárny na Padesáté šesté ulici
rozvěsili letáky.
Vrazi se velice často vracejí,
aby si znovu prožili svou fantazii nebo nějak uctili či vzdali hold svému dílu o
rok později.
A letáky někdo strhnul.
To jsme vnímali jako příležitost.
Rozvěsili jsme letáky ještě jednou a zařídili na daném místě sledování,
abychom zjistili, kdo je strhává.
Měli tam sledovací dodávku a přišli na to,
že letáky strhávala Rosina sestra a její bratr Evan.
Nemyslím, že by tam ty letáky chtěl někdo vidět.
Tedy pokud jste tím, koho hledají. Pokud jste vrah.
Jejich vysvětlení bylo, že to poškozuje podnikání,
což nám vyrazilo dech.
Volával jsem na policii každý den. Někdy i dvakrát a víckrát.
Roger Parrino řekl: „Franku, poslouchej. Dám ti vědět, až na něco narazíme.
Prokurátor nechtěl vznášet obžalobu. Neměl dostatek důkazů.
Tři roky po vraždě Howarda Pilmara dál probíhalo vyšetřování. Nemyslím,
že měla policie pocit, že se kamkoli posouvá.
A přesto jsme měli Ros kvůli vraždě pod dohledem, dál zpronevěřovala peníze.
A tak ji za to zatkli. Možná doufali, že když na ni budou vyvíjet nátlak,
prozradí to na Evana nebo se k něčemu dozná, ale nestalo se.
Její právníci to tak dobře načasovali, že museli odkládat rozsudek. V době,
kdy došlo k rozsudku, už všechno splatila, a tak dostala podmínku.
Zaplatila jim. A peníze měla,
protože jí vyplatili životní pojistku a po vraždě získala i další věci.
Tři roky poté, co Howarda zavraždili, už technologie a rozbory DNA pokročily.
Mezi umyvadlem a místem, kde nalezli tělo, byla kapka krve. Ukázalo se,
že krevní kapka patřila Evanovi.
To byla dost zajímavá informace. Naneštěstí stále představuje problém,
že kapka mohla pocházet z doby před vraždou.
Měl do daných prostor přístup. Proto je tak obtížné pracovat
na případech domácího násilí. Vrah má přístup k oběti a místu
činu dávno před vraždou.
Veškeré důkazy směřovaly k Roslyn Pilmarové
a jejímu bratrovi Evanovi. Nevyvstalo nic dalšího,
co by nás vedlo jakýmkoli jiným směrem. Nic. Diváci nejspíš budou mít na
základě všeho, co uslyší, za to, šlo o jednoduchý případ,
ale nebyl jednoduchý z hlediska zákonů.
Musíte všechny věci dokázat mimo důvodnou pochybnost. Nechcete nikoho zatýkat,
dokud nejste připraveni jít před velkou porotu.
Bylo nám jasné, že potřebujeme víc.
Jednoho dne za mnou Parrino přišel a spustil: „Franku, myslím, že něco máme."
Každý rok jsem do New York Times na výročí Howardovy vraždy nechal
otisknout nekrolog. S tím, že se mi možná někdo ozve s tím,
že o případu něco ví. I když už Parrino nedělal
v čele oddělení vražd, stejně jsem v podstatě každý
den volal na Midtown jih.
Nenechal jsem to být.
Táta měl pocit, že jednoho dne se to vyřeší.
To ho pohánělo, aby každý den vstal z postele.
Že případ bude uzavřen. Jednoho dne. Budeme se modlit. Případ se vyřeší.
Jenom se s tím srovnat. Že je Howard mrtvý a jeho
vrazi chodí po svobodě. To je protivná bolest.
Celé roky jsme chodívali na večeře s kamarády,
kteří chtěli slyšet, co je nového.
Pátrali po informacích o případu. Sedával jsem si s nimi a neustále jsem
se ptal: „Je možné, že by jim to prošlo? "
V roce 2013 jsem sloužil u mariňáků jako civilní poradce.
Myslím, že jsem se cítil provinile
jako přeživší 11. září, a ta vina mě motivovala odjet na
sedm let a pět misí na Střední východ. Během mého posledního
nasazení mi zavolali, že hodlají znovu otevřít případ Howarda
Pilmara. Je velmi málo případů, které zůstaly nevyřešené.
Myslím, že každý detektiv na planetě má případ, co mu z nějakého důvodu uniká.
A stane se Moby Dickem jejich kariéry. A tak na něj pořád, neustále myslíte.
Nedá vám to spát.
Lidé nechtějí, aby na jejich odložený případ
někdo připadl. Bojí se, že sklidí kritiku.
V roce 2013 jsem byl ve výslužbě a pracoval
jsem v kanceláři prokuratury pro okres New York jako
zástupce hlavního vyšetřovatele pro soudní divizi.
Rob Moony platil za jednoho z nejchytřejších
detektivů vůbec. Zavolali si ho, aby jim poradil nebo nasměroval.
Když mi zavolali do Afghánistánu, říkal jsem, že je skvělé,
že Pilmarův případ oživili a někdo se na něj koukne čerstvým pohledem. Pamatuju si,
jak jsem líčil, že veškeré důkazy ukazovaly na
Roslyn a jejího bratra Evana.
Když pracujete na odloženém případu, nemůžete se soustředit
na to samé jako původně, protože to nevedlo správným směrem.
Musíte se na to podívat od počátku.
Pokud jsme něco jsme přehlédli, pak nastal čas odhalit pravdu.
Přijde mi to úžasné. Případ byl v dobrých rukou.
Jednoho mi zavolala Liz a řekla mi, že pracuje na případu.
Když jsem Liz Ledererovou potkal poprvé,
byli jsme u ní v kanceláři plné kartonových
krabic s nápisem „Pilmar". Vím, že na případu dřela velmi, velmi tvrdě.
Byla to práce, než jsme se vůbec dostali k případu.
Musíte si přečíst každý papíru. Musíte si promluvit s každým, koho dokážete najít.
Procházeli jsme krabice. Na jednom kousku papíru stálo
jméno Arnold Brewer. Vyhledali jsme ho. Šlo o Howardova hodně blízkého přítele.
Howard Pilmar se měl setkat s Arnoldem Brewerem, aby se spolu dívali na basket,
ale neukázal se.
Vypověděl, že mu Howard řekl, jak půjde se švagrem do posilovny,
ale hned potom dorazí. Evan Wald a Ros Pilmarová policii řekli,
že Evan s Howardem se z posilovny vrátili kolem osmé večer.
A že Howard zůstal pracovat v kanceláři. Ukázalo se,
že Arnold Brewer měl mít s Howardem sraz té noci, v dané chvíli.
Takže Howard nezůstal pracovat.
Arnold Brewer nám zúžil časové okno vraždy na úplně nejmenší úsek.
Během vyšetřování jsme se dozvěděli,
že v noci vraždy zavolala Ros Howardovi do kanceláře a zanechala mu tam vzkaz.
AHOJ, HOWE. JE ČTVRT NA DESET
S PHILIPEM JSME SI ŘÍKALI, JESTLI JEŠTĚ PRACUJEŠ
NEBO JSI ZAŠEL NĚKAM DO SPORTBARU, ŘÍKAL JSI
ŽE KOUKNETE NA BASKET
JÁ DORAZILA DOMŮ NĚKDY VE 20:10, 20:15
ZAVOLEJ MI. DEJ MI VĚDĚT, KDY PŘIJDEŠ DOMŮ
Přeříkala to mnohem detailněji než někdo, kdo s vámi akorát mluvil a očekává,
že vás za chvíli uvidí.
Jakmile se začnete dívat na všechno a každá jednotlivost sama o sobě
není dostačující, začnete si všechny nepřímé
důkazy propojovat. Skládají se v jednu cestu. A to,
že oné noci Howarda zabili Evan s Roslyn.
Po prozkoumání všech důkazů a po rozhovorech
s řadou Howardových přátel jsme si byli jisti,
že to udělali Ros Pilmarová a Evan Wald.
Ron Tucker slyšel, jak Howard nadával manželce
a zlobil se na ni. Byl strašně rozčilený.
To bylo někdy v půl šesté. Nazýval ji ledasčím.
A té samé noci zanechala tu hlasovou zprávu,
která končí slovy: „Miluju tě, Howie. "
Na tom vzkazu je cosi velmi vykalkulovaného.
Ví, že právě zanechává vzkaz, který ukáže,
jak jí chyběl, jak si myslela, že je naživu,
jak mu volala a říkala, že ho miluje.
Vzhledem k načasování byl už Howard tou
dobou mrtvý a ležel v krvi na podlaze.
Ros celou tu historku vymyslela. Vytvořila celý scénář,
aby mohlo dojít k vraždě. Bez ní by se to nikdy nestalo.
Ros to naplánovala, aby získala životní pojistku.
Aby získala firmu. Aby získala letní sídlo.
Aby získala výhradní péči o syna. Ale jakmile nám to všechno bylo jasné,
taky bylo zřejmé,
že to musíme být schopni prokázat u soudu.
A Evan měl řezné rány, jeho krev se našla na místě činu.
Máme lidi, co věděli, jak Evan Howarda nenáviděl.
Ale museli jsme objevit důkaz, který by s tím spojoval Ros.
Paní Ledererová mi řekla: „Vím, že dostaneme Evana,
ale ohledně Ros vám nedokážu nic slíbit. " Ale já jsem jí naprosto důvěřoval.
Uvědomili jsme si, že nám zbývá jediná osoba, jejich chůva.
A tak říkám: „Musíme tu chůvu najít.
" Elyson Lewisová v té rodině žila. Věděla, jak věci obvykle chodily,
dokázala by nám odpovědět na věci,
které nevíme.
Detektivové s chůvou mluvili hned zkraje vyšetřování a neměli z její strany pocit,
že by nějak zásadně spolupracovala. Myslím,
že šlo v dané době o velmi mladou ženu, která ještě možná úplně jasně nedomýšlela
všechny možné důsledky. Doufali jsme, že si na něco vzpomene.
Podstoupit výslech v jednadvaceti letech bylo
děsivé. Jen jsem odpovídala na otázky, jak nejlépe jsem mohla.
Otázky se týkaly hlavně Howarda, se kterým jsem ale nepřišla moc do styku.
A potom jsem dostala práci v Japonsku, a nakonec odjela ze země.
Nezůstala jsem s Ros v kontaktu. O dvacet let později mi někdo zavolal.
Říkala jsem si – panečku! Ozvalo se:
„Chtěla bych si s vámi promluvit o vraždě Howarda Pilmara.
Allyson Lewisová řekla, že by se s námi chtěla sejít
v kanceláři svého právníka. Vrtalo mi hlavou,
co se domnívala, že mohla udělat špatně,
že tam chtěla mít advokáta. Ale když dorazila,
byla milá. Úplně si nám vylila srdce.
Bylo to fascinující.
Dalo nám to nahlédnout do světa,
který bychom nepoznali.
Když jsme se sešli, Liz se se mě zeptala: „Jak to tam obvykle chodilo?" Ve smyslu:
„Popište mi týden v jejich životě. Povězte mi o jejich domě.
Rodina Pilmarových i Philip měli všechno přísně rozplánované. Byli striktní.
Celou dobu, co jsem pro Ros pracovala, byla hodně konkrétní stran času.
Vylíčila nám všechno o jejich bytě a životním stylu a o tom,
jak Ros domácnost řídila. A když jsme se potom zeptali,
jestli se během týdne, kdy ho zavraždili, stalo něco neobvyklého, odvětila nám:
„Ne že by se stalo něco neobvyklého. Ale hodně věcí se tehdy stalo poprvé.
V době, která Howardově vraždě předcházela,
mi Ros řekla, že potřebuje,
abych několik týdnů pracovala do pozdních hodin. A oné noci, kdy k vraždě došlo,
mi pověděla, že jde za Evanem a Howardem do kanceláře
kvůli finanční schůzce.
Vzala jsem Philipa na hokejový trénink.
Philip měl čtyřikrát týdně večer asi dvouhodinový trénink.
A z reproduktoru tam vyvolaly moje jméno. Nechala si mě zavolat.
To se ještě nikdy nestalo. Zeptala se, jak to tam jde. A já na to:
„Pořád hrají první zápas a mluví se o dalším zápasu." A ona: „To zní dobře.
Ten hovor byl divný, protože jí ani neměla co říct.
Netrvalo to ani dvacet nebo třicet minut a slyšela jsem z reproduktoru zase
svoje jména, měla jsem se zastavit u recepce.
Znovu jsem Ros zavolala a nesdělila mi nic moc informativního, jenom:
„Pokud tam nebudu před koncem zápasu, jen zajeď s autem zpátky k domu. Nevím,
jestli dorazím nebo ne, protože jsme tu ještě neskončili.
Řekla, že ještě neskončili. Z čehož mě v kontextu toho,
co tam doopravdy dělali, hodně mrazí.
To z její strany bylo vážně nezvyklé. Vždycky věděla, v kolik bude doma.
Vždycky konkrétně věděla, co budu dělat já i co bude dělat ona.
Většinu večerů šlo o skutečně živou domácnost. Zvonili telefony.
Sousedi docházeli na návštěvy. Všude bylo rozsvíceno. Televize puštěná.
Byl to velmi hlasitý a báječný dům. A oné noci nikoli.
Nad sporákem bylo rozsvícené světlo, jediné v celém domě.
Otevřela jsem dveře a ona nahlédla zpoza futra. Měla na sobě župan, vlasy mokré.
Nikdy jsem ji takhle neviděla. Nikdy. A říkala: „Jak to šlo?
Určitě jsi hodně unavená. Čas jít do postele. Děkuju, Allyson.
A řeč jejího těla vyjadřovala: „Máme hotovo. Nepůjdeš dál." A dodala:
„Můžeš nechat tašku tady. " Tašku jsem ještě ani nestrčila
za dveře a už řekla: „Dobrou noc.
" Když jsem končila, tohle nikdy nedělala.
Chtěla si povídat, pokaždé, o každém detailu toho,
co zrovna Philip toho dne zažil.
Chtěla slyšet všechno.
Takže to bylo hodně jiné.
Dělala jsem na tom s vyšetřovatelkou Berryovou.
Obě jsme se dívaly na Allyson a říkaly si: „Tohle mění situaci." Věděla jsem,
že si myslí to samé.
Dělaly si poznámky a dívaly se jedna na druhou přes stůl,
jakože jsou to všechno opravdu důležité informace.
Allyson vyplnila mnohé mezery a šedá místa. Když jsme obě vyšly ven,
jen jsme si říkaly: „Páni. To bylo úžasné.
Nové informace od Allyson Lewisové, která nám popsala atypické
chování Ros v době, co předcházela i následovala zločinu,
byly úžasné. Tyto odchylky od normy jsou obrovskými
indikátory. Lidé sami sebe prozrazují,
když dělají něco,
co neudělali nikdy předtím
a co je třeba vysvětlit.
Allyson Lewisová nám poskytla informace, které do toho Ros zatáhly mnohem víc.
Ukázalo nám to, kolik reálně musela udělat,
aby vše zorganizovala. Povedlo se nám najít věci,
které potvrzovaly, co nám řekla. Tohle nám vytáhlo trn z paty.
Případ, co stojí na nepřímých důkazech, stavíte po malých kamíncích.
A neustále chodíte ven, nacházíte kamínky,
dokud nenasbíráte dostatečně velkou hromadu,
co nyní představuje zásadní důkaz. Ačkoliv je nepřímý, tvoří silný důkaz.
S novou informací od Howardova kamaráda Arnolda Brewera,
co chůva sdělila detektivům, jsme toho měli dost k zatčení.
K zatčení došlo v roce 2017. Ros byla zatčena doma v šest hodin ráno.
Bydlela se svým přítelem. Evana Walda zatkli ve stejnou dobu.
Cítil jsem nadšení. Nemohl jsem uvěřit, že je oba zatkli. A že to trvalo,
musí se dodat. Ale přišlo to. Přišlo.
Čekal jsem na to víc než dvacet let. Každý den jsme docházeli k soudu.
Během prvního dne procesu jsem si zašel na záchod a Philip zrovna
vycházel z toalety. Naposledy jsem ho viděl u snídaně
před Howardovou vraždou.
Když jsem ho uviděl, vypadal úplně jako Howard.
Řekl jsem: „Howarde. " Tak moc jsi byli podobní.
Neodpověděl mi jediným slovem. Ani slovem.
Případ byl postaven na nepřímých důkazech a na každém z nich záleželo.
Znala jsem ten případ skrz naskrz. Ať už byla obhajoba jakákoli,
byli jsme na ni připravení.
Podávat proti těm dvěma svědectví bylo fenomenální. Byla to neuvěřitelná věc.
Úžasná satisfakce. A zahlédl jsem mezi přihlížejícími Franka.
Všiml jsem si, že Frank kroutil hlavou během
mojí výpovědi. Bylo to báječné.
Bez verdiktu „vinen" to ale neznamenalo nic.
Bylo to neuvěřitelné množství práce. Proces trval dva měsíce.
UKLÍZEL JSEM TO A PŘITOM JSEM SE POŘEZAL
Nebyl jsem si vědom toho, že Howarda tak brutálně zavraždili.
Věděl jsem, že ho pobodali, ale neznal jsem celou povahu vraždy,
dokud jsem o tom neslyšel u soudu.
Myslím, že Evan Howarda dostal zezadu a prostě mu podřízl krk. Nemohl křičet.
Podle mě je to první obava, kterou máte, když někoho takhle přepadnete.
Takže myslím, že to byla první rána, a potom už mohli všichni všechno.
Zmasakrovali ho. Není to, že by ho jenom zabili.
Zmasakrovali ho jako prase na jatkách. A Ros byla na místě činu.
Dokázali, že byla.
Opravdu jsem Ros obdivovala. Udělala jsem si o ni určitý
obrázek a myslela jsem si, že právě takovou ji znám.
A když jsem si uvědomila: „Páni. Bylo toho tolik, co jsem neviděla".
Najednou se to všechno rozplynulo.
Porota rozvažovala nejméně čtyři dny. To nebylo dobré. Nechápal jsem to.
BUDOVA TRESTNÍHO SOUDU
Povstaňte!
Ros a Evan byli na místě prohlášeni vinnými.
Vinnými z vraždy druhého stupně.
V soudní síni se ozvěnou neslo slovo vinen.
Bylo to opravdu silné.
Moje máma stále křičela: „Vinni, vinni, vinni!" Byla to euforie.
Takový pocit naprostého štěstí, že jsme Howardovi sjednali spravedlnost.
Po všech těch letech.
Vím, že bychom nikdy nedošli procesu, natož odsouzení,
kdyby nebylo Elizabet Ledererové.
Zašla jsem za Frankem, který byl po celá ta léta tolik trpělivý.
A on spustil jen: „Vinni, vinni! Oba jsou vinni! Jsou vinni!
" Vyndal mobil a začal volat všem, co znal.
„Vinni, vinni!" A pak zavolal dalšímu. Tak dlouho čekal na to, až se tohle stane.
ČERVENEC 2019, 4 MĚSÍCE PO VERDIKTU
Frank promluvil během vynášení rozsudku.
Nemůžu spát, protože pořád myslím
na teror a strach, co Howardovi probleskly hlavou
v těch posledních vteřinách, kdy byl zavražděn
a zmasakrován rukama těch dvou.
Toho dne v březnu jsem přišel o tři věci
a dvě z nich nikdy nedostanu zpátky
mého syna a mou firmu.
Ale ztratila jsem taky Philipa, vím, že se na mě nechce ani podívat.
Mrzí mě to.
Jenom chci, aby věděl: Máme tě rádi
a chceme tě zpátky, prosím.
I když Frank chtěl, aby byli příslušní lidé
hnáni k zodpovědnosti, moc toužil i po vztahu s Philipem.
Zjistil jsem, že Philip chodil na Londýnskou školu
ekonomie. Nic jsem o tom nevěděl. Nedostával jsem žádné z těch úžasných
zpráv o chlapci, který mezitím vyrostl. O svém vnukovi. Jediném synovi mého syna.
Chci ho zpátky. Máme ho moc rádi, to je celé. Pořád to platí.
Philip u soudu žádal o milosrdnost ke své matce, která zavraždila jeho otce.
Jak? Jak? Jak můžete žádat o shovívavost?
Já nevím.
Do vynášení rozsudku jsem neslyšel Philipa promluvit. Mluvil o své matce.
Jak byla báječná, když ho vychovávala. Myslím, že jediná věc, kterou udělala, je,
že mu zahltila hlavu nenávistí k naší rodině. A jsem si jistý, že viní mě.
Celá její rodina mě musí vinit. Protože vědí,
že jsem za procesem šel jako dravec. Nenechal jsem je na pokoji.
Pokud chce obhajovat,
že zabila jeho otce, tak ať.
Muselo to být v jeho kůži hodně těžké. Je opravdu druhou obětí celé záležitosti.
Po Howardovi. Jste přesvědčeni, že vás vaše matka zachraňuje,
že se váš děda snaží mámu dostat do maléru, když přece nic neprovedla.
A pak se to celé odehraje legálně před soudem. A nestalo se to tak,
jak vám vykládali celé ty roky. To musí být velmi drsné.
ZA TENTO ZLOČIN, ZA TUTO VRAŽDU
KAŽDÉHO Z VÁS ODSUZUJI K 25 LETŮM AŽ DOŽIVOTÍ VE VĚZENÍ
Ros a Evan dostali pětadvacet let až doživotí. U nich to znamená doživotí.
Evan a Ros dostali, co si zasloužili.
Mohli dvacet tři let prožít na svobodě a nyní by měli strávit minimálně
pětadvacet let za mřížemi.
Soudce vynesl rozsudek. Philip najednou vstal. Jakoby v rozčilení.
A odešel odtamtud.
Pozvali mě na vynášení rozsudku.
Nakonec jsem dorazil pozdě a rozrazili se přede mnou dveře.
A přede mnou se vyjevil obraz Howarda Pilmara, což mě úplně rozhodilo.
I když jsem Howarda nikdy nepotkal, viděl jsem během vyšetřování dost fotek,
abych přesně věděl, jak vypadal. A tím člověkem byl Philip.
Uzavřít odložený případ je velká věc. Je to hrozně uspokojivé.
Ale v rodinách verdikt „vinen" bolest nevyléčí.
Jenom si představuji Howarda, ten strach,
který mu musel problesknout v hlavě v těch několika sekundách,
kdy ho pobodali a zmasakrovali. To je něco, přes co se nikdy nedá přenést.
Když každý den chodím do postele, mluvím k němu.
A říkám: „Jak se ti to mohlo stát? Proč si mi neřekl,
že máš s tou ženskou problémy? "
Ale žádné odpovědi nedostanu.
Několik let po vraždě Howarda Pilmara jsme měli případ, který se týkal sedmi rodin.
Bylo to ohromně intenzivní.
Ten případ byl extrémně srdcervoucí.
Všechny oběti byly nevinné mladé dívky.
Rozsah jeho zločinů všechny úplně ohromil.
Je na útěku od Valentýna.
Po minimálně jedné vraždě a dvou znásilněních.
A to možná není všechno.
Sériový vrazi tohle sousloví se skloňuje často. A on byl jedním z nich. sedmi rodin.