På Manhattan finns det två spaningsrotlar som enbart utreder mord:
Manhattan North och Manhattan South.
De utreder de allra mest brutala och svårlösta morden.
Det här är deras berättelser.
Jag anställdes i januari 1995 av familjen Pilmar.
Howard och Ros Pilmar behövde hjälp med sonen Philip.
Efter ett drygt år som anställd hos dem,
gick jag till jobbet och sen till Philips rum.
Han satt i skolkläderna på en bäddad säng och stirrade upp i taket.
Han sa: "Pappa kom inte hem igår kväll."
Det märktes att han var ledsen.
Lite senare stod jag i hallen,
och då kom Ros in med en chockerad uppsyn.
Jag såg att hon hade gråtit. Hon slog ut händerna och sa:
"Howard är död."
Jag minns att jag tänkte:
"Det kan inte stämma."
På 1990-talet var mordtalen skyhöga i New York.
Men att en affärsman mördades på sitt eget företag i centrala Manhattan,
det var ovanligt.
Howard Pilmar knivhöggs 20-40 gånger.
Alla hade teorier, men inga svar.
Det var olöst…
INFORMATION SÖKES
…men man lägger aldrig ner ett olöst mordfall.
Varje fall tar lite av ens själ ifrån en.
Man klarar inte det här jobbet om man inte genuint bryr sig.
Man vill få fram sanningen.
Det är kriminalarens jobb.
Jag har alltid gillat att få se in i folks liv. Vad hände egentligen?
Familjen måste få veta vem som mördade deras släkting.
Det är mitt jobb.
I New York är NYPD…
…det bästa vi har.
DEN 22 MARS 1996 KL. 07.00
1996 var jag befäl för Midtown Souths spaningsrotel,
vilket är spaningsroteln med flest fall i New York.
Fler än 2 000 fall om året.
Jag fick ett samtal innan jag anlänt till jobbet
om att vi hade ett mord i en kontorsbyggnad i Midtown.
Det var fredag och lönedag. Jag var på jättegott humör.
Jag var en framgångsrik försäljare hos aktiebolaget King Office Supply.
Jag anlände vid tjugo över åtta. Jag kom alltid tidigt.
Utanför ingången till byggnaden på 33rd Street
stod en anställd som aldrig var utanför, utan alltid på sitt kontor.
Han stod utanför.
Jag frågade: "Ed, varför står du här?"
Han vände sig till mig och sa: "Howard är död."
Företagets controller hade kommit in vid halv sex och hittat Howards kropp.
Han gick genast och ringde larmcentralen.
När jag anlände till brottsplatsen fick jag veta
att King var en stor kontorshandel
med butik på bottenvåningen och personalkontor på fjärde våningen.
Hans kropp hittades utanför hissen i receptionsområdet på fjärde våningen.
HOWARDS KROPP
Vi hade ett knivhugget offer.
Där fanns stora mängder blod.
En bit bort fanns ett blodigt handfat,
vilket väckte misstankar om att nån hade tvättat händerna eller mordvapnet.
Jag minns…
…chocken.
Jag minns att jag skrek "Nej".
Det var då de förde ut kroppen.
Howards kropp.
När jag fick veta att Howards kropp hade hittats på kontoret
tappade jag fotfästet.
Jag kände nog som alla föräldrar skulle känna
när de fått besked om att deras barn dött, i synnerhet genom mord.
Jag kan inte ens försöka sätta ord på mina känslor idag.
Howard och pappa jobbade ihop varenda dag. De stod varandra väldigt nära.
Howard har precis fyllt 40.
HOWARDS SYSTER
De liknade varandra. De hade samma roliga personlighet.
Väldigt utåtriktade och charmiga. Alla gillade dem.
Howard måste ha varit fyra eller fem när han kom till butiken första gången.
Han ville alltid jobba på mitt företag.
Min kompanjon och jag öppnade pappershandeln den 1 mars 1958.
Kontorsmaterial, alla sorters reklamtryck, sådana saker…
Jag gav honom företaget ungefär…
…fem eller sex månader innan han mördades.
Frank blev förkrossad över mordet. Det är onaturligt att begrava ett barn.
Jag kan inte föreställa mig att inte vara pappa,
att inte få följa mina söners framsteg och utveckling.
Jag skulle inte byta det mot nåt. Att vara pappa är nog…
…den viktigaste titeln jag nånsin haft.
Dagen började och slutade… I mina ögon var Howard…
Han var hela mitt liv.
Vi försöker få koll på läget.
Vem ska vi prata med? Övervakningskameror…
Vi gjorde många genomsökningar. Man börjar första dagen.
Vi sökte efter vapen, i soptunnor, hisschakt…
Han hade pengar och personliga ägodelar på sig.
Det sa oss att det inte var ett rån.
Howard mördades på kontoret. Polisen var där.
Det var väldigt obehagligt att vara där.
Poliserna bad mig ta fram uppgifter om anställda
som kunde ha velat honom illa,
som kunde ha hatat honom eller haft nåt otalt med honom.
Jag hittade bara en person som hade slutat under de senaste månaderna.
Personen hade jobbat på kopieringscentret. Det var ett okvalificerat jobb.
Det var ett spår. De följde det.
De pratade med andra om honom, och sen med honom själv,
vilket ledde till att han kunde avföras.
Enligt mig var Howard en bra chef.
När han kom in i ett rum, så märktes det.
Han fick kontakt med oss alla och fick oss att känns oss som en familj.
Han var i sina bästa…
I sina allra bästa år.
En frisk, framgångsrik, utåtriktad…
En underbar man.
Som mördades? Herregud.
Jag var med under sista timmen av Howards obduktion.
Han hade fler än 40 sticksår.
Alla var inte djupgående.
Fem av dem ansågs ha haft dödlig verkan på egen hand.
Det fanns också ett sticksår som utdelats efter att hans hjärta slutat slå,
efter att han redan dött. Ändå blev han fortsatt knivhuggen.
Det var ett våldsamt och känslostyrt överfall på Howard.
24 MARS 1996 TVÅ DAGAR EFTER MORDET
Vi var på begravningen.
Vi hade poliser inomhus som var väl synliga.
Vi visade vårt stöd för familjen genom att vara där.
Men man håller också utkik efter underliga samspel
mellan vilka som helst.
Det kan vara nåt enkelt som att en kvinna som inte är frun bryter ihop
eller att två personer bråkar.
Dessutom fanns vi utanför och filmade alla som gick in och ut,
så om nåt hände kunde vi titta igenom filmen senare.
Det kom fler än 1 000 personer på begravningen.
Det var lite överväldigande.
Inom judendomen besöker folk den avlidnes hem efter begravningen
och visar på det sättet sin respekt. Det kallas "shiva".
Howards fru Ros frågade om hon kunde ha shivan hemma hos oss,
eftersom det skulle bli kämpigt för Philip att ha den i deras lägenhet.
Vi sa givetvis ja.
Philip älskade sin pappa, och hans pappa avgudade honom.
Philip var åtta.
Väldigt smart för en åttaåring.
Han var väldigt pratsam, glad och energisk.
Att se hur Philip förändrades efter han förlorade sin pappa…
Hans livfullhet försvann. Hans pratsamhet försvann.
Hans självförtroende förändrades.
Alla egenskaper jag hade sett hos den här livliga lilla pojken…
Allt försvann. Allt togs ifrån honom.
Han kände sig ensam utan sin pappa.
Efter shivan kom Ros in på kontoret.
Hon hade med sig två män
från en stor återförsäljare av företagsprodukter.
Hon kom överens om att sälja verksamheten till dem.
Hon kunde inte driva företaget. Hon visste inget om kontorsmaterial.
Vi var alla kluvna.
"Säljer hon företaget? Åh nej. Vad innebär det?"
Vi hade då en omsättning på nära en miljon dollar i månaden.
Vi hade ungefär 15 försäljare.
Utan oss fanns det inget företag och inga kunder.
Vi sa det: "Om ni köper företaget, slutar vi."
Det ledde till att vi köpte företaget av henne.
Frank förklarade dynamiken inom företaget och vem som var vem.
För man måste förstå hur företaget fungerar.
Vem som ansvarar för vad.
Vi frågade ut alla som jobbat för Howard.
Vi frågade ut 50-60 anställda. Var och en frågades ut 2-3 gånger.
Det blir 180 utfrågningar.
Som del av deras noggranna granskning förhörde utredarna oss alla två gånger.
Första gången var väldigt hastig.
Andra gången tror jag att han frågade mig om jag hade råkat höra några gräl.
Vid halv sex dagen innan kroppen hittades hörde jag
Howards sida av ett brutalt, hätskt gräl
mellan honom och Ros. Han ropade och skrek.
Howard skrek in i telefonluren:
"Din j-vla f-i-t-t-a."
Jag sa till mig själv:
"Den repliken är svår att hämta sig ifrån i ett äktenskap."
Ros var Howards första tjej, om ni förstår vad jag menar.
De gick på high school tillsammans, och sen flyttade de ihop.
Innan jag visste ordet av gifte de sig.
Det var ett stort, fint judiskt bröllop. Vi ordnade en härlig fest.
Howard var väldigt lycklig.
Jag anade aldrig att han hade några problem i äktenskapet.
Oavsett omständigheterna kommer man alltid söka fler vittnen.
Vi pratade med vänner och familj och fick en tydlig uppfattning.
Äktenskapet var inget vidare.
Vi misstänkte att en affär kunde ha varit motivet.
Vem vet om Howard Pilmar hade en flickvän som han hade gjort slut med?
"Jag är gift, och du får inga pengar." Eller hur det nu var.
Och så knivhögg hon honom? Det vet man inte.
Det är därför man ringar in offret
och tar reda på vad som pågick i hans liv vid den aktuella tiden
för att kunna avfärda den möjligheten.
Vi identifierade ett antal kvinnor
under utredningen som hade varit flyktigt bekanta med Howard.
Jag vet inte om det var sexuellt, men de hade mer än bara hälsat på varandra.
Jag hörde samma rykten.
Jag såg aldrig Howard med nån annan.
Howard pratade aldrig om att vara med nån annan.
Under mina åtta år där sa ingen till mig: "Jag såg Howard med…"
Det var alltså ett rykte.
Vi frågade ut kvinnorna och fick veta att han var flörtig av sig,
men det gav oss inget.
Vissa blir frustrerade när de följer ett spår som inte ger nåt och kan avföras.
Men det är faktiskt positivt,
för då kan man släppa det utan rädsla för att få problem senare.
Under utredningen om Howards död
fick vi veta att Howard var väldigt driven av sig.
Frank ger Howard mycket av äran för att företaget vidareutvecklades.
Howard var en visionär. Han placerade ett kafé i en kontorshandel.
Före Starbucks fanns Philip's. Före allt annat fanns Philip's.
Folk köade ut på gatan för att få köpa latte, cappuccino och espresso.
Att ha ett kafé där inne gav oss en helt ny kundgrupp.
Det gick så bra att han öppnade ett till i Carnegie Hall.
Jag sa: "Du kommer aldrig se New York-bor dricka kaffe när de går runt på gatorna."
Jag kunde inte tänka mig det,
men det visar vad jag förstod och vad Howard förstod.
Howard döpte kaféet efter sin son Philip.
Det hette "Philip's Coffee Bar". Det var ett familjeföretag.
Jag jobbade med hans fru Roslyn på West 56th Street vid Carnegie Hall,
och Ros bror Evan jobbade på Philip's Coffee på 33rd Street.
Vi fick veta att Howard ogillade Roslyns bror Evan.
Evan jobbade på Philip's Coffee som låg inne i King Office Supply.
Som en tjänst till Ros anställde Howard Evan, som var arbetslös.
Ros och Evan förestod alltså de två kaféerna.
Jag började jobba på Philip's Coffee 1994. Han började kort därefter.
Howard ville nog inte att Evan skulle förestå kaféet.
För det var ju Howards.
Jag tror att Evan tog kommandot.
Som om det var hans, fast det inte var det.
När jag hade börjat jobba för familjen sa Philip: "Vi går till kaféet."
När vi kom dit förklarade Ros för Evan hur Howard ville ha bakverken i montern.
Evan tappade fattningen och slet upp montern,
drog ut en bricka, kastade den och sa: "Jag ger f-n i hur Howard vill ha det."
Det var väldigt chockerande.
Särskilt att han betedde sig på det viset inför systersonen och kunderna.
Han gjorde ett stort första intryck.
POLISEN
MIDTOWN SOUTH-DISTRIKTET
Efter shivan bad vi Roslyn och Evan att komma in för att bli utfrågade.
Vi ville veta hur Ros och Evan hade tillbringat mordkvällen.
De sa att Howard och Evan hade gått på gymmet tillsammans
för att diskutera Evans avancemang inom företaget.
KL. 18.30 GYMBESÖK
Evan ville ta steget från kaféet till försäljning i pappersföretaget,
eftersom säljarna kunde tjäna bra på den tiden.
I mina ögon var Evan väldigt otillgänglig.
Tilltalade man honom, grymtade han. Han grymtade "hej" eller "hej då".
Han verkade inte ha nån framtid i vår bransch.
Efter mötet på gymmet
träffade Howard och Evan Roslyn på kontoret.
Eftersom säkerhetssystemet var komplicerat kunde Ros inte låsa.
Därför återvände Howard för att låsa.
Evan och Ros lämnade Howard att jobba. De var de sista som såg honom vid liv.
Om frun och svågern lämnade honom oskadd vid åttatiden,
och han sen hittades vid femtiden…
Vem dök då upp mellan kl. 20 och kl. 5 och utsatte honom för det här?
På den här tiden fanns det inte videokameror överallt,
och man hade inte övervakningskameror på kontoren.
Vi hittade aldrig mordvapnet.
Men en ordningspolis som var på plats
hade antecknat att Evan hade skärsår på vänsterhanden
och att han var vänsterhänt.
När en person blir knivhuggen flera gånger som Howard Pilmar,
blir blodet lite som olja och hamnar på knivens skaft.
Nästan undantagslöst ådrar sig gärningspersonen skador,
eftersom man mister greppet om det hala knivskaftet.
Evan sa sig ha plockat upp trasigt porslin nån kväll tidigare.
Skärsåren stämde inte med hans förklaring, men vi behövde fler bevis.
Vi hoppades hitta nån bloddroppe som inte kom från Howard.
Jag minns att jag pratade med rättsläkaren på labbet som sa:
"Vi kan göra en dna-analys, men sen är provet förbrukat.
Du borde spara provet, för jag tror att tekniken kommer att utvecklas
och att vi kan utföra en bättre analys senare."
MAJ 1996 TVÅ MÅNADER EFTER MORDET PÅ HOWARD PILMAR
Efter ungefär två månader
fick vi veta att Philip's Coffee hade en skatteskuld på 14 500 dollar.
14 000 dollar skulle inte vara ett tillräckligt motiv för de flesta.
Men det var nåt att ha i åtanke, att det fanns ekonomiska problem.
Sen fick vi information om Ros tidigare arbetsgivare
från 1991 till 1995.
Ros hade förskingrat checkar på 160 000 dollar från honom.
Ros var tandhygienist,
och hon hade även skött en del av hans räkenskaper.
Att få veta att äktenskapet inte var bra,
att hon var skyldig 14 500 dollar till delstaten
och 160 000 till tandläkaren…
Det började ge oss ett nytt perspektiv på saker och ting.
Den andra aspekten av det här
var att när man frågade vittnen om pengarna,
så hade hon oftast sagt till dem:
"Säg inget till Howard. Han lämnar mig. Han tar Philip ifrån mig."
Hon ärvde 1,2 miljoner dollar från en livförsäkring.
Hon ärvde King-verksamheten, Philip's Coffee-kedjan,
lägenheten de ägde på East 72nd Street,
sommarhuset i Millerton i New York,
en andel i en skidstuga i Vermont
och Philip.
Det här fick oss att skifta fokus.
Sen fick vi veta att Howard kan ha velat skilja sig.
Att få höra från mer än en källa att han övervägde att skilja sig
var väldigt intressant.
Om de hade skilt sig hade Ros vägrat lämna ifrån sig Philip.
Det hade Howard också vägrat, eftersom Philip betydde allt för Howard.
Med tiden blev jag övertygad om att Philip var skälet till mordet.
Det måste ha varit Ros. Jag kunde inte komma på nån annan som hade ett motiv.
Ros sa att hon och Evan fortfarande blev utfrågade
och att Frank ställde till med en massa besvär.
Hon sa: "Frank vill inte prata med mig. Han är arg och tror att jag är skyldig."
Jag minns bara att jag tyckte
att det var konstigt att farfadern var arg på henne.
Jag trodde att Evan var inblandad i Howards död.
Jag hade inga misstankar om att hon skulle vara inblandad.
Jag minns att jag pratade med henne, och Ros sa
att jag måste välja antingen henne och Philip eller mina föräldrar.
Jag var 24 år gammal. Då väljer man sina föräldrar.
Jag kunde inte förstå varför jag var tvungen att välja.
Efter det samtalet träffade vi aldrig Philip och henne igen.
Min pappa förlorade sin son och därefter även sin sonson.
Att inte få träffa nån som man vet är vid liv, är kämpigt.
Och det var inte Philips beslut. Hans mamma fattade beslutet åt honom.
Bara några månader efter mordet på Howard
avbröt Ros all kommunikation mellan Philip och mig, med oss.
Det är mer än bara en tragedi. Hela familjen splittras.
Smärtan av att mista kontakten med barnbarnet
som är så lik Howard till utseendet, måste vara oerhört svår.
Jag kan inte föreställa mig den påfrestningen.
Howard, Philip och jag åt frukost ute en gång i veckan före skolan.
Vi gick på varenda Rangers- och Yankees-match.
Jag tänker ofta på det.
Ingen vet hur det känns att jag inte får träffa mitt barnbarn.
Han är min förstfödda sons son.
Och min enda sons son.
MARS 1997 ETT ÅR EFTER MORDET
Jag var övertygad om att Evan och Roslyn var inblandade,
men visste att vi behövde mer bevis, så vi sökte vidare ett år senare.
På årsdagen av mordet satte vi upp affischer
vid mordplatsen och vid kaféet på 56th Street.
Mördare återvänder väldigt ofta för att återuppleva fantasin
eller för att hedra eller hylla sin egen insats ett år senare.
Och affischerna revs ner.
Vi såg det som en möjlighet.
Vi satte upp affischerna igen och ordnade bevakning av platsen.
Vem var det som rev ner dem?
De ordnade en övervakningsbil och upptäckte att det var…
…Ros syster samt hennes bror Evan som rev ner affischerna.
Man vill nog inte se affischerna uppsatta
om man är personen som eftersöks, om man är mördaren.
Deras förklaring var att de var dåliga för affärerna,
vilket var chockerande.
Jag brukade ringa polisen varje dag. Ibland två gånger om dagen eller mer.
En gång sa Roger Parrino: "Frank, hör på. Jag säger till när vi har kört fast."
Distriktsåklagaren ville inte åtala.
Bevisen var inte tillräckliga, bara indicier.
Tre år efter mordet på Howard Pilmar
fortlöpte utredningsarbetet.
Jag tror inte att polisen kände att de kom nånvart.
Men även om vi misstänkte Ros för mord, så förskingrade hon pengar,
så hon anhölls för det.
Kanske hoppades de kunna pressa henne, så att hon skulle ange Evan
eller erkänna nåt, men det gjorde hon inte.
Hennes advokater ordnade så att fastställandet av straffet sköts upp.
När det väl var dags hade hon betalat tillbaka allt,
så hon fick villkorlig dom.
MORDMISSTÄNKT ERKÄNNER SKATTEFUSK
Hon betalade, för hon hade ju pengar från livförsäkringen
och allt annat hon fått från mordet.
Tre år efter mordet på Howard
hade dna-tekniken utvecklats.
Det fanns en bloddroppe mellan handfatet och fyndplatsen för kroppen.
Bloddroppen visade sig komma från Evan.
Det var intressant information, men tyvärr var den problematisk,
för droppen kunde hamnat där före mordet. Han hade ju tillgång till platsen.
Det är ett skäl till att brott i nära relationer är svårutredda.
För mördaren har ofta haft tillgång till offret och platsen långt före mordet.
Alla bevisen pekade mot Roslyn Pilmar och hennes bror Evan.
Vi stötte inte på nåt som ledde oss i nån annan riktning. Inget.
Tittarna kommer att tycka att det här är ett enkelt fall utifrån allt de får höra,
men det är inte enkelt i lagens öga, och det med rätta.
Man måste kunna bevisa skuld utom rimligt tvivel.
Man vill inte anhålla nån om man inte är redo att ställa dem inför en åtalsjury.
Vi förstod att det krävdes mer.
En dag kom Parrino till mig och sa: "Frank, nu har vi nog kört fast."
Jag satte in en minnesruna i New York Times
varje år på årsdagen av Howards mord.
Kanske fanns det nån som kunde berätta nåt de visste om fallet för mig.
Till och med när Parrino inte längre ansvarade för mordet,
så fortsatte jag ringa till polisdistriktet nästan varje dag.
Jag vägrade släppa taget.
Pappa kände på sig att fallet skulle lösas nån gång.
Det var det som fick upp honom ur sängen.
"Fallet kommer att lösas en dag. Vi ska be. Fallet kommer att lösas."
Bara att hantera att Howard är död
och att mördarna går fria…
Det är en gnagande smärta.
UTREDNING AV ENKELT MORDFALL KÖR FAST
Under alla de här åren gick vi ut och åt middag med vänner,
och de ville höra det senaste. De ville få information om fallet.
Jag brukade säga: "Är det möjligt att de kommer undan med det?"
17 ÅR EFTER MORDET PÅ HOWARD PILMAR
År 2013 tjänstgjorde jag som civil rådgivare åt marinkåren.
AMERIKANSK MILITÄRBAS
Det var nog skulden över att ha överlevt den 11 september
som fick mig att åka till Mellanöstern under sju år och fem uppdrag.
Under mitt sista uppdrag fick jag ett samtal
om att de skulle ta upp Howard Pilmar-fallet igen.
Det är väldigt få olösta fall jag fortsätter att tänka på,
men det var fallet jag tänkte allra mest på.
Alla kriminalpoliser i hela världen har nog nåt fall
som har gäckat dem av nån anledning,
och det fallet blir deras karriärers Moby Dick.
Sen tänker man jämt på det.
Många ogillar kalla fall-gruppens inblandning.
De är rädda att få kritik. Jag brydde mig inte.
2013 hade jag varit pensionerad från polisen i ungefär tre år.
Jag jobbade på åklagarkontoret för New York County
som biträdande chefsutredare på rättegångsavdelningen.
Rob Mooney är en av tidernas smartaste utredare.
Han kallades in för att bistå med råd och vägledning.
När de ringde mig i Afghanistan
tyckte jag det var jättebra att nån skulle se över Pilmar-fallet.
Jag minns att jag förklarade hur samtliga bevis pekade
mot Roslyn Pilmar och hennes bror Evan.
När man utreder kalla fall kan man inte fokusera
på det man fokuserade på första gången, för det gav inte rätt utfall.
Man måste granska allt, ändå från början.
Om vi var trångsynta och missade nåt, då vill vi få fram sanningen.
Det är jättebra att nya ögon granskar det. Fallet var i goda händer.
ÅKLAGARKONTORET NEW YORK COUNTY
En dag ringde Liz mig och sa att hon jobbade med fallet.
Första gången jag träffade Liz Lederer
var vi på hennes kontor som var fullt av kartonger märkta "Pilmar".
Jag vet att hon jobbade hårt med fallet.
Man fick lägga ner mycket arbete innan man kunde börja lösa det.
Man måste läsa alla dokument. Man måste se alla videor.
Man måste prata med alla man kan hitta.
Vi gick igenom lådorna.
Det fanns en papperslapp med namnet Arnold Brewer på.
Vi letade upp honom.
Han var en väldigt nära vän till Howard.
Howard Pilmar skulle träffa sin vän Arnold Brewer
och kolla på NCAA-turneringen, men han dök aldrig upp.
Han sa: "Howard sa att han skulle till gymmet med svågern,
men sen skulle han komma."
Evan Wald och Ros Pilmar hade båda sagt till polisen
att Evan och Howard återvände från gymmet vid åttatiden
och att Howard skulle jobba på kontoret.
Det visade sig att Arnold Brewer skulle träffa Howard samma kväll,
samma tid. Howard hade alltså inte tänkt stanna och jobba.
Arnold Brewer begränsade tidsfönstret för mordet
till minsta möjliga tidsspann.
KL. 20.00-20.15
Under utredningens gång upptäckte vi att på mordkvällen,
så hade Ros ringt till Howard på kontoret och lämnat ett röstmeddelande.
Hej, How. Klockan är kvart i tio,
och Philip och jag undrar om du fortfarande jobbar
eller om du gick till nån sportbar som du sa
för att se på NCAA-turneringen.
Hur som helst, jag kom hem vid tio eller kvart över åtta.
Ring mig och berätta när du kommer hem.
Hon ger så många fler detaljer än man normalt gör till nån
som man nyss har pratat med och förväntar sig att träffa snart.
Jag minns när jag hörde röstmeddelandet. När man ser på allt…
Inget enskilt bevis är starkt nog.
Men lägger man ihop alla indicierna börjar allt peka i ett och samma håll.
Att Evan och Roslyn dödade Howard den kvällen.
Efter att ha granskat alla bevisen och pratat med många av Howards vänner,
var vi säkra på att Ros Pilmar och Evan Wald var skyldiga.
Ron Tucker hör Howard svära åt sin fru. Han är ursinnig på henne.
Det sker vid halv sex. Han kallar henne alla möjliga tillmälen.
Samma kväll lämnar hon meddelandet
och hon avslutar det med: "Jag älskar dig, Howie."
Det är nåt som är oerhört beräknande med röstmeddelandet.
Hon vet att hon lämnar ett bevis.
Det ska visa: "Jag saknade honom, jag trodde han levde och jag älskade honom."
Utifrån tidslinjen…
TIDSFÖNSTER FÖR MORDET
…låg Howard redan död på golvet.
Ros konstruerade hela historien.
Hon konstruerade hela scenariot, så att Howard skulle kunna dödas.
Utan henne hade det aldrig hänt.
Ros hade planerat allt så hon skulle få livförsäkringen,
företagen, sommarhuset och andelen i skidstugan.
Hon skulle få ensam vårdnad om sonen.
Men när det stod klart för oss,
stod det också klart att vi måste kunna bevisa det i rätten.
Evan hade haft skärsår och blod på brottsplatsen,
och en massa personer kunde vittna om Evans avsky för Howard.
Vi behövde få fram bevis som band Ros till mordet,
så att vi kunde åtala dem båda.
Ms Lederer sa till mig:
"Jag vet att vi får Evan fälld, men jag kan inte lova nåt om Ros."
Men jag kände stort förtroende för henne.
Vi insåg att den enda personen som återstod var barnvakten.
Jag sa: "Vi måste hitta barnvakten."
Allyson Lewis levde inne i familjen. Hon visste hur allt brukade funka,
och hon kunde ge oss information som vi inte hade.
Vi pratade med barnvakten tidigt i utredningen
och upplevde inte att hon var särskilt samarbetsvillig.
Jag tror att hon var en väldigt ung kvinna då, och…
Hon såg kanske inte nyktert på konsekvenserna.
Som 21-åring var det otäckt att bli förhörd av polisen.
Jag besvarade deras frågor så gott jag kunde.
Frågorna handlade främst om Howard,
och jag hade inte träffat Howard särskilt ofta.
Sen fick jag ett jobb i Japan och lämnade landet.
Jag höll inte kontakten med Ros.
Tjugo år senare blev jag uppringd och kände: "Jösses."
Hon sa att hon ville prata med mig om mordet på Howard Pilmar.
Allyson Lewis sa att hon ville träffa oss hos sin advokat.
Jag undrade vad hon trodde sig ha gjort fel,
eftersom hon ville ha en advokat med sig.
Men när hon kom in var hon underbar. Hon bara berättade allt.
Det var fascinerande.
Det gav oss en inblick i en värld vi inte kände till.
När jag träffade dem frågade Liz mig: "Hur brukade det vara där?
Berätta om en vecka i deras liv. Berätta om deras hem."
För familjen Pilmar och Philip var allt noga schemalagt. In i detalj.
Under hela tiden jag jobbade för Ros var hon jättenoga med tidsplaneringen.
Hon berättade i detalj om lägenheten, livsstilen
och om hur Ros skötte hushållet.
När vi frågade om nåt ovanligt hade hänt under veckan som han mördades,
svarade hon: "Det var inte så att nåt ovanligt hände,
utan att många saker hände för första gången."
Under veckorna före mordet på Howard sa Ros:
"Du måste jobba sent om ett par veckor."
Och på mordkvällen
sa Ros att hon skulle träffa Evan och Howard
på King för ett ekonomimöte samma kväll.
Jag tog Philip till hans hockeyträning.
Philip hade två timmars träning fyra kvällar i veckan.
Jag hörde mitt namn i högtalaren. Hon hade sökt mig.
Det hade aldrig hänt förut. Det var nytt.
Hon sa: "Hur går det där borta?"
Jag sa: "Första träningsmatchen pågår. De pratar om en andra match."
Hon sa: "Det låter bra."
Hon tyckte det var märkligt, för hon hade inget att säga.
Knappt hade det gått 20-30 minuter
innan jag blev ombedd i högtalaren att komma till receptionen.
Jag ringde igen,
och Ros sa egentligen inget av vikt
förutom: "Om jag inte är där när han är klar med träningsmatchen,
så kör du tillbaka till huset.
Jag vet inte om jag kommer, för vi är inte klara här."
Hon sa "Vi är inte klara här", och med tanke på vad de faktiskt gjorde,
är det riktigt otäckt.
Det var ovanligt när det gällde henne. Hon visste alltid när hon skulle komma.
Hon visste alltid i detalj vad jag skulle göra
och vad hon skulle göra.
På kvällarna var det ofta ett väldigt livfullt hem.
Det ringde. Hon pratade i telefon.
Grannarna kom över. Alla lamporna var tända.
Tv-apparaterna stod på.
Det var ett högljutt, spännande hem, men inte den kvällen.
Lampan ovanför spisen var tänd.
Inget annat var tänt.
Jag öppnade dörren, och hon kikade runt tröskeln.
Klädd i morgonrock med blött hår. Jag hade aldrig sett henne så.
Hon sa: "Hur gick det? Du är säkert jättetrött. Det är läggdags.
Tack, Allyson."
Hennes kroppsspråk sa tydligt: "Vi är klara nu. Du kommer inte in."
Hon sa: "Du kan lämna väskan där."
Jag hade knappt fått väskan innanför dörren innan hon sa: "Adjö."
När jag slutade för dagen, gjorde hon aldrig så.
Hon ville alltid höra om varenda detalj som Philip hade upplevt under dagen.
Hon ville veta allt. Därför var det väldigt annorlunda.
Siobhan Berry och jag… Siobhan var utredaren.
Vi tittade båda på Allyson och tänkte:
"Det här blir avgörande." Jag visste att hon tänkte så med.
De antecknade saker och tittade på varandra över bordet
som om det här var viktig information.
Allyson täppte igen en massa luckor.
Vi gick båda ut därifrån och kände: "Wow. Det var otroligt."
De nya uppgifterna från Allyson Lewis som beskrev Ros avvikande beteende,
både under dagarna före och efteråt…
Den typen av avvikelser från normen är väldigt talande.
Folk avslöjar sig själva när de gör nåt de aldrig gjort förut
och det måste förklaras.
Allyson Lewis gav oss information som implicerade Ros långt mer
och visade hur mycket hon hade gjort för att planera det här.
Och vi lyckades styrka hennes uppgifter.
Det här tog oss över tröskeln.
Man bygger en indiciebevisning av små stenar,
och man fortsätter söka efter små stenar
tills man har en så stor hög med stenar att man har en övertygande bevismängd.
De må vara indicier, men de är starka bevis.
Med de nya uppgifterna som Howard Pilmars vän Arnold Brewer
och barnflickan hade berättat för polisen, räckte bevisningen för att anhålla dem.
De anhölls 2017.
Ros anhölls i sin lägenhet klockan sex på morgonen.
Hon bodde med sin dåvarande pojkvän. Evan Wald anhölls samtidigt.
Jag kände mig överlycklig.
Jag kunde inte tro att båda hade anhållits.
Det tog sin tid. Det kan man gott säga.
Men det hände.
Det hände.
DEN 27 JANUARI 2019 23 ÅR EFTER MORDET
Jag hade väntat på det här i över 20 år.
Vi gick på rättegången varenda dag.
Under rättegångens första dag skulle jag besöka herrtoaletten,
och då kom Philip ut från herrtoaletten.
Senaste gången jag hade sett honom var en kort tid efter mordet på Howard.
När jag såg honom liknade han Howard på pricken.
Jag sa: "Howard." Så lika var de.
Han sa inte ett ord till mig. Inte ett ord.
Bevisningen bestod av indicier, och alla bevis var viktiga.
Jag kunde det här fallet utan och innan.
Oavsett hur de tänkte försvara sig, var vi förberedda på det.
Att vittna mot de två kändes fenomenalt.
Det var en otrolig känsla. Oerhört tillfredsställande.
Jag kunde se Frank bland åhörarna. Jag kunde se Frank nicka när jag vittnade.
Det var underbart.
Men det betyder inte ett skit utan en fällande dom. Det betyder inget.
Det har lagts ner mycket arbete på det här.
Rättegången pågick i två månader.
Jag städade bort den och skar mig.
Jag visste inte
att Howard hade mördats på ett så brutalt vis.
Jag visste att han hade knivhuggits, men fick först veta vidden
av mordet under rättegången.
Jag tror att Evan anföll Howard bakifrån och skar honom över halsen.
För då kunde han inte skrika.
Och det hade varit mitt främsta fokus om jag skulle överfalla nån på det viset.
Jag tror att det var första såret, och sen skedde allt besinningslöst.
De slaktade honom. De inte bara dödade honom.
De slaktade honom som en gris i en svinstia.
Ros var på brottsplatsen. De bevisade att hon var där.
Jag beundrade verkligen Ros.
Jag hade en bild av henne som personen jag trodde att hon var.
När jag insåg
att jag hade missat så oerhört mycket, då rasade allt samman.
Juryn överlade i minst fyra dagar.
Inte bra. Jag kunde inte förstå det.
BROTTMÅLSDOMSTOL
Res er upp.
Ros och Evan förklarades skyldiga där och då.
Skyldiga till oöverlagt mord.
Ordet "skyldig" ekade genom rättssalen.
ÄNKA OCH BRORSA SKYLDIGA
Det var mäktigt.
Min mamma ropade om och om igen: "Skyldig!"
Det var euforiskt. Vi kände oss överlyckliga
över att se rättvisa skipas för Howard efter så många år.
Det hade aldrig gått till rättegång och än mindre blivit en fällande dom
utan Elizabeth Lederer.
Jag gick tillbaka till Frank som hade väntat tålmodigt i många år.
Och han bara…
Han sa: "Skyldig! Båda är skyldiga!"
Han höll i mobilen och började ringa alla han kände.
"Skyldig!" Sen ringde han nästa person. Han hade väntat så länge på det.
JULI 2019 FYRA MÅNADER EFTER DOMEN
Frank talade vid fastställandet av straffet.
Jag kan inte sova för jag tänker hela tiden
på fasan och skräcken som Howard upplevde
under hans sista sekunder då han slaktades av de där två.
Den dagen i mars förlorade jag tre saker.
Två saker som jag aldrig kan få tillbaka: min son och mitt företag.
Men jag förlorade också Philip.
Jag vet att Philip inte vill se på mig. Jag beklagar det.
Men jag vill bara att han ska veta
att vi älskar dig och vill ha dig tillbaka. Snälla.
Lika mycket som Frank ville att de skyldiga skulle ställas till svars,
så ville han ha en relation till Philip.
Jag fick veta att Philip hade studerat vid London School of Economics.
Det visste jag inget om.
Jag fick aldrig höra några härliga nyheter om det här barnet som växte upp.
Mitt barnbarn. Min sons enda son.
Jag vill ha tillbaka honom. Vi älskar honom, och så är det.
Det gäller än.
Philip vädjade till domaren
om ett lindrigt straff för hans mamma som hade mördat hans pappa.
Hur…
Ber du om lindrigt straff?
Jag vet inte.
Jag hade inte hört Philip prata
förrän vid fastställandet av straffet.
Han pratade om sin mamma och om hur fint hon hade uppfostrat honom.
Jag tror att det enda hon gjorde
var att fylla hans hjärna med hat gentemot vår familj.
Jag är säker på att han klandrar mig. Hela hennes familj måste klandra mig.
För de vet att det var jag som drev på det här fallet.
Jag vägrade låta dem gå fria.
Om han vill försvara henne för mordet på sin pappa…
Då får han göra det.
Det måste vara jättesvårt för honom. Han är det här fallets andra offer.
Efter Howard.
Du tror att din mamma räddar dig
och att din farfar försöker sätta dit din mamma trots att hon är oskyldig.
Allt det här utspelar sig i en rättssal,
och sanningen är inte den som du förletts att tro.
Det måste vara jättekämpigt.
För detta brott, för detta mord,
dömer jag er båda till mellan 25 år och livstid i fängelse.
Ros och Evan fick mellan 25 år och livstid.
I deras ålder blir det en livstidsdom.
Evan och Ros fick vad de förtjänade. De fick leva i frihet i 23 år,
och nu borde de sitta inlåsta i minst 23 år.
Domaren fastställer domen. Philip reser sig tvärt.
Som i vredesmod, och går därifrån.
Jag fick närvara vid fastställandet av domen.
Jag blev försenad, och dörren slogs upp.
Framför mig såg jag Howard Pilmar upp i dagen,
vilket gjorde mig helt ställd.
Även om jag aldrig hade träffat Howard, hade jag sett så många foton
under utredningen att jag visste hur han såg ut.
Och den personen var Philip.
Att få ett avslut på ett kallt fall är stort för de som jobbar med det.
Det är tillfredsställande.
Men för familjerna tar inte en fällande dom bort smärtan.
Jag föreställer mig Howard och skräcken som han upplevde
under de där sekunderna då han blev knivhuggen och slaktad.
Det är den delen man aldrig kan lägga bakom sig.
Varje kväll när jag lägger mig pratar jag med honom.
Jag säger: "Hur kunde det här hända dig?
Varför sa du inte att du hade problem med den här kvinnan?"
Men jag får inga svar.
Ett par år efter mordet på Howard Pilmar
hade vi ett fall med sju familjer inblandade.
Arbetet var oerhört intensivt.
Det här fallet var extremt hjärtskärande.
Alla offren var oskyldiga, unga tjejer.
Omfattningen av hans brott var chockerande för oss alla.
Han har varit på rymmen sen Alla hjärtans dag
efter ett mord och två våldtäkter, kanske mer.
"Seriemördare." Folk slänger sig med det uttrycket.
Han var en sådan.
Undertexter: Anna Johansson er sig med det uttrycket.