NA OSTROVĚ MANHATTAN
JSOU DVA DETEKTIVNÍ ODDÍLY ZAMĚŘENÉ NA VRAŽDY
MANHATTAN SEVER A JIH
VYŠETŘUJÍ TY NEJBRUTÁLNĚJŠÍ A NEJNÁROČNĚJŠÍ VRAŽDY
TOTO JSOU JEJICH PŘÍBĚHY
V devadesátých letech došlo ve východním Harlemu k sérii vražd a znásilnění.
Všechny oběti byly nevinné mladé dívky. Našli je uškrcené a pobodané.
Sériový vrazi tohle sousloví se skloňuje často. A on byl jedním z nich.
DŮKAZY: MIKINA, KŠILTOVKA
Sestavili jsme pracovní skupinu s těmi nejlepšími detektivy,
se kterými jsem kdy dělal.
Měli jsme vraha, kterého bylo třeba sebrat.
Myslím, že jsem v životě nic nechtěl tolik,
jako sjednat těm lidem spravedlnost.
Každý případ váš připraví o malý kousek duše.
Tuhle práci můžete dělat, jen pokud vám na tom opravdu záleží.
Chcete odhalit pravdu. To detektivové dělají.
Rád jsem nahlížel za oponu. Co se skutečně stalo?
Pro rodinu je důležité zjistit, kdo vraždil. A to je moje práce.
New York City. Newyorská policie.
To jsme my.
VRAŽDY: NEW YORK
Pracovala jsem v Harlemu. Přiřadili mě tam v roce 1983 jako nováčka.
Ve východním Harlemu žila hodně velká hispánská komunita,
ale byla jsem tam jediná žena-Hispánka na okrsku.
Ve východním Harlemu jsem strávil velkou část kariéry. Má neskutečnou atmosféru.
V pozadí neustále vyhrává hudba.
Pracoval jsem tam v uniformě, pak šest let v civilu,
než jsem se dostal na detektivní oddělení. Práci v téhle čtvrti jsem zbožňoval.
Když jsem byla zelenáč, dělal jsem pochůzkáře
ve španělském Harlemu. Bylo to živelné místo.
Lidé tam neustále něco podnikali.
Povětšinou dobré věci.
2. června mi asi v půl sedmé zazvonil telefon. Měli jsme vraždu.
V činžáku ve východním Harlemu.
Když jsem dorazil na místo činu, oběť byla ve schodišťové šachtě.
Vypadala tak na devatenáct let. Byla to černoška světlejší pleti.
Bylo tam rušno. Měli jsme tam uniformované kolegy,
kteří místo činu zajistili. Měli jsme tam jednotku,
která sbírala fyzické důkazy. Nebyly tam žádné známky
po ráně tupým předmětem. Žádné bodné rány,
žádné vstřely. Domnívali jsme se,
že musela být zardoušena.
Nedokázali jsme ji identifikovat. Neměla průkazku ze školy,
řidičák ani nic podobného. Takže detektivové prohledali budovu.
Vyfotili jsme jí, abychom mohli snímky ukázat všem v budově,
když jsme u nich klepali. „Poznáváte tuto mladou ženu?
" Zkontaktovali jsme obyvatele ze všech bytů. Jedná se o dvacetipatrovou budovu,
na patře bylo nějakých deset bytů. Neměli jsme štěstí.
Očividně tam nebydlela. Nevídala se s nikým, kdo tam žil.
POLICEJNÍ ODDĚLENÍ, 23. OKRSEK
Když jsme se podívali, jestli v okrsku nenahlásili
někoho pohřešovaného, narazili jsme na jednu ženu,
která odpovídala zběžnému
popisu naší oběti.
Žena, kterou její rodina pohřešovala, se jmenovala Rasheda Washingtonová.
Pamatuju si, že za její rodinou šel tým detektivů s fotkou z polaroidu.
Není to lehké. Nikdy to není lehké.
Jak se to vůbec mohlo stát?
Sebrali nám ji.
Je těžké fungovat, protože jste pořád úplně mimo.
Protože to je, jako kdybyste chodili jako ve snu.
Jenom jsem křičela a brečela. „Zabili mi dítě. Zabili mi dítě. Zabili mi dítě."
Rasheda byla moje dvojče. Dvojčata mezi sebou mají speciální
pouto od okamžiku, kdy přicházejí na tento svět.
Když jsme se spolu narodili, myslel jsem si, že spolu i zemřeme.
Rodina nám poskytla dceřin kompletní profil a životopis.
Rasheda se spolu s bratrem narodila a vyrůstala v New Yorku.
Když Rasheda dokončila střední školu, přijali ji na Institut módy a technologie,
jednu z nejlepších módních škol.
Maturovali jsme 15. června 1997. Byla nadšená.
Byla to typická holka, která šla na vysokou a našla si práci.
Měla plán rozvrhla si, co chce od života, a šla si za tím.
V osmnácti letech vás nenapadne, že přijdete o někoho tak blízkého.
Ještě tak tragicky.
Byla to energická, úžasná osobnost.
A pak byla prostě pryč.
Dozvěděli jsme se, že šlo o dobrou studentku,
dobrou dceru, dobrou sestru. V rodině si byli blízcí.
Byla to vražda. Pitva odhalila, že příčinou smrti bylo zardoušení.
Tlak na hrudník a také tlak na krk.
A byla sexuálně napadena.
Na oběti se našla tekutina biologického původu a DNA.
Vytvořili jsme profil DNA a porovnali ho s databází,
ale neodpovídal nikomu v národní databázi a ani nikomu z tehdejších podezřelých.
Viděla jsem případy, kde ke znásilnění nedošlo
pro sexuální uspokojení. Mnohdy souviselo s nenávistí,
hněvem vůči ženám nebo mužům či dětem.
Sexuální napadení a zardoušení spočívá v moci a kontrole.
Hodně to vypovídá o samotném vrahovi. Je to slaboch, co tak hledá způsob,
jak se cítit silný.
V 1998 jsem akorát uzavřel vraždu ze Central Parku.
Policie hned od počátku spolupracovala s asistenty prokuratury,
protože jsme vyhodnotili, že se navzájem potřebujeme.
Prokuratura je všechno. Slyší každý aspekt případů ve vší jeho hrůze.
Přiřadili mě k případu Rashedy Washingtonové.
Všichni se ho snažili rychle vyřešit.
Rasheda Washingtonová bydlela se svou rodinou na První Avenue v budově
nazývané Plaza 1199. Našli ji šest bloků daleko od domova.
Snažili jsme se sestavit časovou osu a zúžit možnosti.
Rashedu naposledy viděli živou okolo půl desáté.
Pracovala v Expressu.
-Na Třicáté čtvrté ulici. -Ano.
A bývala doma okolo desáté.
V deset večer.
Skončila v práci, rozloučila se s kolegy a jak se domnívali,
vyrazila k metru, stejně jako každý večer.
Normálně by vystoupila z metra na východní Sto desáté ulici a Lexington Avenue
a potom šla z Lexington na První do svého bytu. Věděli jsme,
že bydlela na První Avenue, zhruba v úrovni Sto deváté ulice.
Našli jsme sekuriťáka, co sloužil danou směnu.
Pamatoval si, že ji každý večer vídal – ale
tentokrát ne. Tělo se našlo
okolo páté ráno následujícího dne, osm bloků od domova.
Jak se dostala na schodiště v patnáctém patře na Páté Avenue třináct set
čtyřicet pět?
To nikdo nevěděl.
Byla spíš domácí typ. Chodila do školy a docházela do práce.
A nikdy nezůstala venku celou noc. Nikdy.
Nedokázali jsme pochopit, jak skončila na místě, kde ji našli.
Pamatuju si, jak se mě konkrétně ptali na to,
jestli se po sousedství nepotuloval někdo, koho bych si všimla.
Ale mě nic nenapadlo.
Rasheda měla přítele. Když té noci nedorazila domů,
myslela jsem si, že se nejspíš rozhodla vyrazit na noc
ven nebo podniknout něco neobvyklého.
Detektivové se ptali, jestli jsem věděla o jejím klukovi.
Řekla jsem: „Ano, trávila jsem s nimi čas. " Neměla jsem ani stín podezření,
že by něco takového provedl.
Zeptal jsem se, jak se jmenuje a kde bydlí. Mluvili jsme s ním.
Z rozhovoru s jejím přítelem nevyplynulo nic, co by naznačovalo,
že za to byl jakkoli zodpovědný. Byl z toho hodně rozrušený.
Mluvili jsme se všemi, co znala.
Měla nějaké pochybné známé nebo spolužáky či kolegy,
kvůli kterým se možná zapletla do něčeho, co vedlo k její smrti? Děcka,
se kterými trávila čas, měla v životě nějaký cíl a šla si za ním.
Sice to bylo hezké slyšet, ale současně nás to frustrovalo,
protože nám to neposkytlo žádná vodítka.
Ve všech podnicích po okolí visely ve výlohách letáky,
zkoušeli jsme podnítit nějaké telefonické tipy.
Nevěděli jsme, jestli ji v jistou chvíli unesli,
nebo zda s někým šla dobrovolně. Hledali jsme něco,
co vybočuje. Pátrali jsme po něčem, co by nás praštilo do očí a pomohlo nám.
Ale neměli jsme nic.
V podstatě jsme se zasekli na místě. Neměli jsme stopy.
Několik měsíců po vraždě Rashedy Washingtonové
šla jedna patnáctiletá dívka domů ke své rodině v bytovce Paladino.
Přišla k výtahu, zmáčkla tlačítko na přivolání.
Zpoza ní se přiblížil muž. Ohrožoval ji nožem,
dotlačil ji do schodišťové šachty. Znásilnil ji.
Ukradl jí šperky a pak ji tam nechal.
Zasáhla policie. Ve schodišťové šachtě našla dvě věci.
Mikinu značky FUBU a kšiltovku. Patnáctiletá dívka jim okamžitě vylíčila,
že oblečení měl muž na sobě. Měl na sobě mikinu. Měl na sobě kšiltovku.
Oboje poslali spolu se vzorky odebranými ze znásilněné k forenzní analýze
soudnímu lékaři.
6. LEDNA 1999, 4 MĚSÍCE PO ZNÁSILNĚNÍ V PALADINO
6. ledna 1999 jsme obdrželi oznámení od soudního lékaře, které všechno změnilo.
Na mikině ani kšiltovce se nenašly žádné důkazy.
Ale DNA ze semene nalezeného na těle Rashedy
Washingtonové se shodovalo se semenem z případu znásilnění
v Paladino. Za oba zločiny byl zodpovědný
stejný člověk.
Byl to povznášející okamžik, protože jsme nyní mohli
případy spojit dohromady. Ale taky frustrující,
protože jsme stále nevěděli, o koho jde.
O dva týdny později nám zavolali z kanceláře koronera,
že ve stejné oblasti došlo ke znásilnění další mladé ženy. Bylo jí třináct let.
Byla vyděšená, hrozili jí nožem,
oči měla zavázané kusem vlastního oblečení, byla sexuálně
napadena a okradena v temné schodišťové šachtě. Odebrali
jí vzorky a shodovaly se s případem znásilnění a vraždou.
Všechny oběti byly podobné postavy i věku.
Šlo o drobné, mladé Hispánky či černošky
světlejší pleti. A k případům došlo poměrně blízko od sebe.
Nyní jsme měli vzorec chování. Jde o sériového násilníka a vraha,
který je venku v ulicích. Vyšetřování najednou nabralo na obrátkách.
Podle té patnáctileté dívky, kterou znásilnili v bytovce Paladino,
jsme pojmenovali pracovní skupinu.
Pracovní skupina Paladino byla takovým vánočním ostrovem porouchaných hraček.
Měli jsme tam lidi z kanceláře prokuratury, mě a Johna Irwina,
a celou škálu osobností a současně báječných
detektivů. Byl tam Scott Wagner,
jeden z nejzapálenějších detektivů, se kterými jsem kdy pracoval.
Měli jsme Boba Moonyho,
co zase umí být velice empatický.
Boba Moonyho jsem potkala v Bowery jménem Phebe's.
Povídala si s někým, kdo u ní seděl z druhé strany.
Konverzace probíhala španělsky. Protože je Irma extrémně vnímavá,
po chvíli si uvědomila, že poslouchám. To jsem očekával,
tak jsem se na ni spustil.
JEN KLID, DRAHÁ
JE DOST NEBEZPEČNÝ, KDYŽ NEVÍŠ, S KÝM MLUVÍŠ
A ona: co to sakra je?
Vyhrkla jsem: „Páni, umíš španělsky? " Když se na Boba Moonyho podíváte,
nikdy by vás nenapadlo, že mluví španělsky.
Ale pracoval v převážně hispánské čtvrti. Tam v autě vezete dva pachatele,
co si spolu vykládají, kam schovali zbraň, kam ukryli drogy.
A Bob Moony by porozuměl všemu, co si řekli.
Dělal jsem detektiva na okrsku, ale když utvořili pracovní skupinu,
všechny nás stáhli z obvyklých povinností na úrovni okrsků,
a pracovali jsme výhradně na těchto případech.
Přeživší oběti znásilnění se sešly s policejním
portrétistou a ten na základě jejich popisu nakreslil
skicu, která se objevila na letácích.
Viselo to v každé výloze. Polepili jsme celý východní Harlem.
Připojili jsme i číslo pro tipy.
Bohužel se do toho nezapojovala média. Zapojila se až poté, co jsme jim zavolali,
abychom se pokusili zajistit nějakou informovanost.
Že si možná někdo přečte noviny, ve kterých bude daný obrázek.
Mám pocit, že kdyby oběti nebyly dívky tmavé
pleti a hispánského původu, média by o to jevila větší zájem.
Což je znepokojivé.
Nám nesejde na tom, jaké barvy pleti oběť byla, ani na tom,
jaké barvy pleti byl pachatel. Měli jsme pořádného bídáka,
kterého bylo třeba sebrat. Hodlal jsem dělat maximum pro to,
abych měl jistotu, že za to zaplatí.
Osm měsíců po vraždě se někdo ozval na tipovací linku.
Jednalo se o anonymní ženu, která tvrdila, že na ulici se traduje,
že za vraždy a znásilnění, k nimž ve čtvrti došlo,
je zodpovědný nějaký Ace. Přezdívka Ace mi zněla velice povědomě.
Scott si vzpomněl na případ,
který řešil ve dvacátém třetím okrsku a hned tam vyrazil. Pak se vrátil a řekl:
„Tohle je náš člověk.
10. září 1997 jsem řešil vraždu hispánského děvčete.
Našli ji na střeše domu východní Sto třetí ulice číslo dvě stě osmnáct.
Měla popáleniny na devadesáti procentech těla.
Vyslýchal jsem Arohna Malika Kee. Hodně lidí ho znalo jako Ace,
tak se mu přezdívalo. V našich telefonických záznamech
se objevilo jeho číslo. Chtěl jsem ho vyslechnout.
Pověděl mi,
že on i jeho přítelkyně se s obětí kamarádili
a chtěli si akorát zajít na jídlo. Tvrdil, že se vůbec neukázala.
Pak jí zavolali s tím, že se měli sejít,
ale nikdy nedorazila.
Odpověděl na každou otázku,
co jsem mu položil.
Neprojevoval žádné zjevné náznaky, o kterých se učíme stran řeči těla,
ani věci, které jsme pochytili během každodenních
výslechů v průběhu mnoha let.
Věci, které na lidi prozradí, pokud nám lžou.
Nemohl jsem se ničeho chytit, ale když byl výslech u konce,
zeptal jsem se ho, jestli nevadí,
když si ho vyfotím polaroidem.
Řekl, že bez problémů.
Vrátil jsem se ke svým dokumentům. Na fotce měl na sobě šedou
mikinu s logem FUBU. Stejnou mikinu,
kterou zanechal na místě činu znásilnění. A vypadalo to,
jako by policejní portrét nakreslili
podle mého polaroidu.
Skica, kterou vytvořili, měla neuvěřitelně přesnou
podobu s Arohnem Kee. I když to neobstojí jako identifikace,
rozhodně nám to dávalo směr, kterým se vydat.
V tu chvíli byl Arohn
Kee jediným podezřelým.
Vyhledali si trestní rejstřík Arohna Kee a zjistili,
že v minulosti spáchal krádež a vloupání. Jeden z detektivů si všiml,
jak se hláskovalo jeho křestní jméno. A-R-O-H-N, to byl neobvyklý způsob psaní.
Říká: „No a co tenhle případ?" A šel a vytáhl složku Paoly Illeryové.
Dodal, že se domnívá, že jde o součást vzorce chování.
24. LEDNA 1991, 8 LET PŘED VRAŽDOU RASHEDY WASHINGTON
Psal se leden 1991.
Malá třináctiletá dívka jménem Paola Illeryová
šla jednoho pozdního odpoledne domů ze školy.
Její rodina bydlela na východní Sto jedenáctého
ulici číslo čtyři sta dvacet, ve třicátém patře. Zazvonila v chodbě,
aby ji pustili dovnitř.
A po několika minutách jim došlo kde je Paola?
Někde mezi chodbou a třicátým patrem zmizela.
Okolo půl páté mi zavolala máma a řekla, že se Paola neukázala.
Mému švagrovi to přišlo podivné, a tak zavolal na policii.
MATKA PAOLY
Když jsem dorazila, panoval tam zmatek.
Chodila jsem všude možně
a hledala jsem ji.
Když Paolina matka zoufale hledala a přemýšlela,
kde je její dítě, jeden muž,
co zrovna venčil psa u East River nedaleko pěšího mostu přes řeku,
našel tělo malé dívky – pobodané, zardoušené,
po útoku, znásilněné.
Tou dívkou byla Paola,
nalezená pouhých deset
bloků od svého bydliště.
PAOLIN DŮM, PAOLA NALEZENA ZDE
Doufala jsem, že je stále naživu.
A pak mi můj švagr řekl: „Olgo, Paola je mrtvá."
Já jsem se rozkřičela, že je to lež.
„Proč mi lžeš? Proč mi tohle děláš?"
A tehdy dorazil i můj bratr a řekl: „Je to pravda. Je mrtvá."
Detektivové ihned po nálezu Paolina těla začali prohledávat celou budovu na
východní Sto jedenácté ulici, kde Paola bydlela.
Zaklepali tam na každé dveře. A jedny patřily bytu číslo
devatenáct set deset, kde mluvili s mužem jménem Arohn Warford.
Když mu ukázali Paolinu fotku, řekl: „Jo, viděl jsem ji.
Nastoupil jsem s ní do výtahu. "
Vystoupil ve svém patře a ona jela výtahem dál. Tak zněla jeho výpověď.
V té době měl záznam v rejstříku za krádež a vloupání, ale za žádný násilný zločin.
Choval se otevřeně a připadal jim upřímný, velmi nápomocný a okouzlující.
Nemysleli si, že někdo takový by mohl
být za vraždu zodpovědný.
Bydlela ve stejné budově jako Arohn, ale neměli jsme žádné důkazy,
co by je spojovaly.
Detektivové se snažili sesbírat forenzní důkazy.
Našli několik různých vlasů a chlupů na jejích kalhotkách a pod džíny.
Nalezený neznámý materiál byl zaslán do forenzní laboratoře.
V té době dokázali vlasy určit pouze typově,
tedy že patřily Afroameričanovi. Nic víc říct nedokázali.
Detektivové v té době moc neměli, s čím pracovat,
a neobjevila se žádná vodítka. Případ zůstal nevyřešený.
Když jsme procházeli Paolin případ, uvědomili jsme si, že poslední člověk,
co ji viděl živou, byl podle pátrání v roce 1991
muž jménem Arohn Worford.
Jiný detektiv z pracovní skupiny se zeptal: „Scotty,
v jakém bytě ten Arohn Kee bydlí? " Odpověděl jsem mu. A on na to odvětil:
„To je ten samý byt, kde žil Arohn Worford.
" Projeli jsme si Arohna Worforda policejní databází.
A našli jsme spojitost se jménem Kee.
Cynthia Keeová byla matkou Arohna Kee. Ukázalo se,
že Worford je příjmení jeho otce. Tahle odhalení. Můj bože. Arohn Worford?
Tenhle Arohn Kee byl poslední člověk, co Paolu viděl živou.
Pane bože. Arohn Kee byl poslední, kdo mluvil s obětí v roce 1997 před tím,
než zmizela. Z toho se vám zatočí hlava.
Věděli jsme, že je to zlé.
Ale poté, co ty dvě vraždy zapadly do
daného schématu, to mohlo být ještě horší. Jako někdo,
kdo dělal prokurátora na Manhattnu, vám mohu říct,
že jsme řešili spousty sexuálních přečinů. Všude po městě.
Ale sérioví vrazi jsou naštěstí
skutečně vzácní. A
v daný okamžik bylo jasné, že on byl jedním z nich.
Všem stoupnul krevní tlak. Všichni už byli celí nedočkaví
že si pro něj půjdeme. Ale museli jsme se ovládat,
protože jsme tam měli mezery. A bylo třeba je všechny vyplnit,
než mu nasadíme pouta.
Opravdu moc jsme potřebovali vzorek DNA, o kterém víme, že patří jemu.
Abychom ho mohli porovnat se vzorky z místa
činu. Otázkou bylo, jak ho získat?
Jednou z možností, jak legálně získat DNA, je nějaký odhozený předmět,
a tak nás napadlo: „Co kdybychom ho měli pod dohledem,
sledovali ho a čekali, až Kee třeba plivne na chodník? Čekali,
až si dá kafe a zahodí kelímek do koše? "
Mohli jsme také vzít nějaký předmět,
co se dotýkal jeho těla a na kterém snad ulpěl vzorek DNA,
a porovnat to se vzorky z místa činu.
Dokonce jsme měli speciální policejní jednotku,
která mu umístila miniaturní kameru před dveře,
abychom ho viděli přicházet a odcházet.
Nikdy to nebudeme vědět s určitostí, ale měli jsme podezření,
že si byl vědom toho, že ho sledujeme.
Arohn Kee v průběhu asi týdne neodhodil nic na chodník. Ale 8. února spáchal
další zločin, který se naprosto lišil od těch,
co jsme vyšetřovali.
Arohn také kradl.
Zajímala ho elektronika a počítače.
Šel do velikánského obchodu s elektronikou.
Koupil si nový počítač. Do obalu tohoto nového počítače pak dal
svůj starý počítač a zkoušel ho vrátit jako nový.
Komentoval to: „Je to rozbité, chci zpátky peníze."
A nikdo mu na to neskočil.
Zavolali mi z policejního okrsku Midtown sever. Přišli, sebrali ho a zatkli.
Jakmile jsme vstřebali naše překvapení, že se to skutečně děje, došlo nám,
že nyní máme hodně dobrou příležitost získat od něj vzorek DNA.
S Joelem Potterem jsme jeli do okrsku Midtown sever, kde ho drželi.
Bohužel už ho mezitím pustili. Obžalovali ho a poslali pryč,
nemohli ho tam zadržet.
Potter mluvil s policistou, který měl dozor na celách, a ptal se:
„Dávali jste večer vězňům něco k jídlu? " Odvětil, že ano.
„Dali jste jim kelímky na kafe?" Prý ano. A tak šel a posbíral všechny kelímky.
Co nejrychleji jsme důkazy dopravili k soudnímu lékaři.
Všeho tam nechali a začali testovat. Dneska je to otázkou několika minut.
Dřív to trvalo dvaasedmdesát hodin. Ale utěšovalo nás,
že máme tu kameru a neustále ho sledujeme.
12. ÚNORA 1999, 4 DNY OD ZATČENÍ KEE ZA KRÁDEŽ
12. února jsme obdrželi výsledky. Dobrá zpráva je, že prokázaly shodu.
Na jednom z kelímků se našla DNA odpovídající vzorkům z místa činu.
Špatná zpráva byla, že to nebyl kelímek z cely,
kde drželi Arohna, ten se neshodoval. Úplně nás to vyvedlo z míry.
Nechápali jsme to. Nemohli jsme přijít na to proč
se to stalo. Našli jsme člověka,
který byl ve vedlejší cele. Vyslýchali jsme ho a zeptali se
na muže z vedlejší cely. Řekl
nám: „Ten byl strašně otravný. Pořád mi bouchal na mříže cely.
Až jsem se zeptal, co ode mě chce. A on na to,
abych si s ním prohodil kelímek. " A to udělal.
Daný muž souhlasil s odebráním vzorku DNA výtěrem z úst. DNA odpovídalo
kelímku z cely Arohna Kee. Takže stoprocentně říkal pravdu.
Všichni byli nadšení,
protože ten poslední záhadný zlomek skládačky už nebyl žádnou neznámou.
Posoudili jsme to, přidali další důkazy,
co jsme měli a které ho spojovaly se zločiny.
Nastal čas vyrazit a zatknout ho. Ale přišli jsme pozdě.
Byl velmi chytrý. Věděl o naší kameře, vytrhl ji, zničil,
vyhnul se sledování a zmizel.
Věděli jsme, že máme co dočinění s někým nebezpečným.
Dost možná mohl mít zbraň. Pracovali jsme celou noc a
snažili se ho lokalizovat.
Dozvěděli jsme se, že měl přítelkyni z Brooklynu.
Jmenovala se Angelique. Bylo jí teprve šestnáct let.
A tak jsme se spojili s její matkou.
Arohn Kee vyzvedl její dceru, šla s ním dobrovolně. Matka neměla ponětí,
kam mohli vyrazit. Arohnovi bylo tehdy dvacet
osm nebo dvacet devět let, ale vypadal mnohem mladší.
Bylo zřejmé, že rodič s ním mohl být v pohodě.
Měl úžasný úsměv, byl slušný.
Jen bere vaši dceru na rande. Nikdo neměl žádný důvod k nějakému
podezření. Nedomnívali se,
že by se cokoli mohlo stát. Ale byl to sériový vrah a násilník.
Šestnáctiletá dívka, kterou měl Arohn Kee s sebou,
rozhodně byla jeho typ. Měli jsme velké obavy,
že by se mohla stát jeho příští obětí.
POHŘEŠOVANÁ
Snaha Arohna dopadnout byla neskutečná. Usilovně jsme po něm všichni pátrali.
Teď už o tom všude možně informovala média.
NEWYORSKÁ POLICIE TVRDÍ, ŽE TEST DNA HO SPOJUJE
S VRAŽDOU 17LETÉ RASHEDY WASHINGTONOVÉ
A DVĚMA ZNÁSILNĚNÍMI
Dozvěděli jsme se, že měl Kee řadu přítelkyň.
Matka jedné z jeho dívek, co bydlela ve stejné budově jako on,
následujícího dne uviděla reportáž ve zprávách, ozvala
se a nabídla nám pomoc. Chtěla vypovídat.
Řekla nám, že jí vnímal trochu jako mateřskou
autoritu. Dokonce
jí oslovoval "mami". Byla s ním v kontaktu. Kee ji volal.
Zašel jsem k ní domů. Dala mi telefonní číslo,
co se ukázalo, když jí telefonoval.
Okamžitě jsem ho dal technikům, aby hovor lokalizovali.
Šlo o telefonní budku před místem jménem Miami Sun Hotel v centru
Miami. Prvním letem následujícího rána jsme vyrazili do Miami.
Už jsme upozornili na dané místo maiamské policejní oddělení.
Dorazili jsme do Miami San Hotelu, rozestavili se,
abychom viděli vchod budovy, a doufali jsme, že vyjde ven.
Ani ne o pět minut později vyšel ven a vykračoval si po ulici. A díky bohu,
byla s ním také Anqelique. Vřítili jsme se do hotelu,
ale už šel po schodech nahoru. Najednou se na mě podíval seržant se
slovy: „Kam to jdete? " A já na to: „Jdeme si pro něj." A on:
„Ale ne. Zavoláme sem zvláštní jednotky. "
Během několika minut byli na střechách dvou sousedních budov ostřelovači a nad
domem létal vrtulník. A dorazily i maiamské zvláštní
jednotky s puškami. Slyšel jsem, jak ve vysílačce říkají:
„Dobrá, ve druhém patře nic, dobrá, ve třetím patře nic.
Po několika minutách scházel poručík ze schodů a vedl Arohna v poutech.
DOBRÝ VEČER. OMŠELÝ MIAMSKÝ HOTEL
SE STAL KONEČNOU
PRO PODEZŘELÉHO Z VRAŽDY A ZNÁSILNĚNÍ NA ÚTĚKU
POLICIE NÁM DNES ŘEKLA, ŽE HO SPOJUJE
Podíval jsem se na něj. Začal hrozně brečet a spustil: „Je mi to líto."
Chtěl jsem to být já, kdo ho fyzicky zavede do vazby,
zvlášť protože mě v podstatě přelstil v září roku 1997 u mého případu dívky,
co uhořela na střeše. Ale každý nemůže být tím,
kdo zatýká. A neznamená to,
že nejste součástí týmu. My byli.
A hodně se mi ulevilo. Hrozně moc.
Byli jsme nadšení, že skončil ve vazbě. A ještě šťastnější,
že jeho přítelkyně byla naživu.
Během půl hodiny jsme si udělali rezervace,
abychom se dostali do Miami a připojili se k Robu Moonymu.
Nastal čas Arohna vyslýchat.
Ještě s jedním detektivem jsem vešel do místnosti.
Začal jsem s ním mluvit a on vůbec nereagoval.
Nevydal ani hlásku, bez ohledu na to, co jsem mu říkal. Prostě zůstal zticha.
Tlačil jsem na něj s Rahedou,
tlačil jsem na něj s jiným případem a s případy
znásilnění. A on jen povídá: „Ne, nevím, o čem to mluvíte. Já to nebyl.
" A já na to: „Podívejte,
máme vaše DNA. Získali jsme ho takhle.
Bylo tam a tam. Tohle není žádná domněnka.
Není to náhoda. "
Zažádal o právníka a položil hlavu na stůl. To byl konec.
Po zbytek noci už neřekl ani slovo.
Bylo pozdě. Nejspíš nějaká jedenáctá nebo půlnoc.
Angelique Stallingsová, přítelkyně, která s ním odjela do Miami,
s námi byla na stanici. Můj parťák ke mně přišel a říká: „Poslyš.
Anqelique chce zajít k němu a rozloučit se s ním." Odvětil jsem:
„Je to šestnáctileté děcko. On vraždící násilník.
Myslím, že to není dobrý nápad.
V tomhle případě musím říct ne. " Ale John s Richem se zapojili
do hovoru a řekli: „Ne, nechte ji tam za ním jít.
" A Anqelique šla do místnosti, kde byl. Jakmile ji uviděl, řekla mu:
„Zlato, co jsi to proboha udělal? " A on to na ni všechno vychrlil.
Přiznal se jí ke každému ze zločinů.
Kee řekl své přítelkyni, že ho to mrzí. Že měl nutkání.
Že ta nutkání nedokázal kontrolovat a nutila ho dělat tyhle hrozné věci.
Byla z toho pochopitelně zmatená a hluboce, hluboce traumatizovaná tím,
co se s ním stalo, co všechno provedl. Šlo ale o hodně chytrou dívku.
Na dítě svého věku, co se právě ocitlo v situaci,
v níž se naštěstí ocitá jenom několik málo lidí, byla velmi vyrovnaná a rozumná.
Díky bohu, že jí všechny věci vyklopil. Byli jsme nadšení. Všichni strašně jásali.
Význam toho, co řekl, byl jasný. A myslím, že šlo o jeden z mála okamžiků,
kdy mluvil pravdu. Věděli jsme,
že Anqelique odehraje u soudu extrémně důležitou roli.
Případ v jistém smyslu začal zase od začátku, jakmile ho dopadli,
protože se ještě chystala extradice zpátky do New Yorku.
Museli jsme se nyní připravit na veliké soudní přelíčení.
Postupovali jsme s případem a připravovali se na proces. A dívka,
jejíž matka nám ho pomohla vystopovat, nám pověděla,
že zmínil znásilnění dívky v roce 1998 a další znásilnění mladé dívky z činžáku
ve zhruba stejné oblasti jako ostatní roku 1994.
Našli shodu mezi vzorky DNA nalezenými u dalších případů.
I když se DNA Arohna Kee shodovala u vraždy Rashedy a dalších čtyř
případů znásilnění, neměli jsme důkazy, které by ho spojovaly s případem Paoly.
Získali jsme soudní příkaz, kterým jsme ho donutili poskytnout vzorky vlasů.
Přivedli mi pana Kee do kanceláře soudního lékařství a vysvětlila jsem mu,
co hodlám udělat.
Podíval se na mě takhle zespoda, jako princezna Diana,
a řekl: „To nevadí, paní. Dělejte, co musíte.
Arohn Kee byl poměrně pohledný. Arohn Kee byl okouzlující.
Arohn Kee byl taky inteligentní. To platilo za zbraně,
kterými sváděl mladé dívky a pak je zabíjel. Šlo o nebezpečného muže.
Provedli jsme DNA analýzu vzorků jeho vlasů a porovnali je s těmi,
co se našly na těle zavražděné Paoly.
A byla to přesná shoda. Nyní jsme měli obvinění ze tří vražd a čtyř znásilnění.
S Moonym jsme se za ním chystali do věznice na ostrově Rikers.
Neviděl jsem ho od doby, kdy jsem ho v roce 1997 vyslýchal.
Okamžitě mě poznal. Choval se ke mně velmi přátelsky.
Měl jsem to potěšení mu nasadit pouta.
Posadili jsme ho do auta, já jsem s ním jel vzadu.
Rob Moony řídil. A já mu řekl:
„Víš, Aci, dvacet let ode dneška už budu
dlouho v důchodu. A ty budeš na doživotí v Attice.
A jednoho dne tě přijdu navštívit a povíš mi, co se skutečně stalo. "
A on se smál a prohlásil: „Však víte, oni mě neodsoudí. Uvidíme se." A dodal:
„Pozvu vás na večeři.
Když byl Kee zatčen v Miami, akorát uplynulo deset let,
během kterých si Olga lámala hlavu, co se stalo s její dcerou.
Každý rok jsem vyvěšovala plakáty,
kde stálo, že pokud má někdo informace, ať se prosím ozve.
Když jsem to zjistila, jen jsem děkovala bohu
že mi umožnil se dozvědět, kdo to způsobil.
Arohn Kee je monstrum.
Byla to vyslyšená modlitba. Kdyby ho nezastavili,
stalo by se to i někomu dalšímu. Nikdy už nepřipraví o život
žádnou další dceru.
Během příprav na proces nastává pro prokuraturu hrozně náročné období.
U tohoto případu je řeč o milionech dokumentů.
Je řeč o více jak sto čtyřiceti svědcích. Takový úkol vzbuzuje respekt.
Rich třeba pracoval celý den a vůbec nic nesnědl.
Zhubl jsem devět kilo. Jak by člověk mohl neudělat všechno,
co je v lidských silách, aby rodinám zajistil, co si zaslouží?
OBĚTI ZNÁSILNĚNÍ Č. 3 A 4 DUBEN 1998, VĚK: 13; BŘEZEN 1994, VĚK: 15
OBĚŤ VRAŽDY NA STŘEŠE ZÁŘÍ 1997, VĚK: 19
ZAVRAŽDĚNÁ PAOLA ILLEROVÁ LEDEN 1991, VĚK: 13
OBĚŤ ZNÁSILNĚNÍ Č. 1 V PALADINO HOUSES ZÁŘÍ 1998, VĚK: 15
ZAVRAŽDĚNÁ RASHEDA WASHINGTONOVÁ ČERVEN 1998, VĚK: 18
Předvolali jsme bezmála sto čtyřicet svědků.
Čtveřice přeživších obětí ztělesňovala absolutní odvahu.
Byly to stále dospívající dívky.
Pro nikoho to rozhodně nebyla snadná zkušenost.
Všechny si vedly neskutečně dobře, bylo opravdu důležité, aby porota viděla,
jakou cenu si na lidech vybralo to, co ten chlap provedl.
Když jsem Arohna Kee poprvé viděla u soudu,
chtěla jsem po něm skočit. Chtěla jsem s ním skoncovat.
Vždycky jsem seděla na stejném místě a on sedával tam.
Pokaždé jsem seděla tam, odkud jsem ho mohla dobře vidět.
Když vyhlásili přestávku a odvedli ho pryč,
zastavil se ve dveřích,
otočil se a podíval se na mě.
Bylo to, jako by mi říkal:
„Nepodaří se dokázat, že jsem ti zabil dceru."
Navzdory tomu, co mu radili právníci, se rozhodl svědčit.
Kee byl u soudu tři dny. Jádro jeho svědectví představovalo
úžasný sci-fi příběh o tom, jak narazil na nelegální
podvodný obchod s orgány, co provozoval úřad soudního
lékařství v New York City. A proto jsme na něj údajně chtěli ušít
všechny ty vraždy a znásilnění. Abychom se ho zbavili.
Můžu upřímně prohlásit, že jsem nic takového neviděl.
Díval se přímo na porotu, seděl tam a poklidně tvrdil:
„Nezabil jsem Paolu. Nezabil jsem tu oběť z roku 1997.
Nezabil jsem Rashedu. Neznásilnil jsem ty holky.
" Mohli jste sledovat všechny nástroje, s jejichž pomocí lidi
celé ty roky podváděl.
Předváděl nám je. Udělal výborný první dojem.
OBŽALOVANÝ ZE ZNÁSILNĚNÍ A VRAŽDY BĚHEM STÁNÍ POPŘEL VINU
Porota se radila tři čtyři dny. Když debaty trvají tři dny,
začnete mít obavy z jejich rozhodnutí.
Slyšeli jste zvýšené hlasy, ve tváři soudních úředníků
jste mohli vidět, že dohady byly mnohdy rozporné.
A okamžitě vás napadne pětadvacet věcí, které byste si přál udělat.
Je to opravdový pocit bezmoci.
Nechcete rodinám obětí vraždy nic namlouvat.
A tak jsme k nim mluvili narovinu, jako jsme se snažili celou dobu.
Taky jsme ale nechtěli vyvolat zbytečný poplach. I
když myslím, že jsme všichni byli dost vyplašení.
Vyšel soudní úředník a udělal tohle gesto, což znamená, že došlo k verdiktu.
Jenom si pamatuju: „Můj bože, je to tady. Už tomu bude konec.
Soudní úředník začal procházel jednotlivá obvinění. Znáte to:
„Za vraždu prvního stupně Rashedy Washingtonové
shledáváte obžalovaného? "
A zaznělo „vinným".
Byla jsem opravdu nadšená. Tak šťastná, že ho konečně dostali pryč z ulic.
Rasheda měla velký vliv na kamarády a lidi, jejichž cesty se protnuly s její.
Můžu si jen představovat, jaká by byla dneska.
Slyšel jsem rodinu Rashedy a zaslechl jsem hluboký povzdech: „Díky bohu."
Tak se to konečně uzavřelo.
Chytili ho. Byl uvězněn, shledán vinným. Odsoudili ho. Dostaví se jistá úleva.
Díky bohu.
Šli od jedné oběti k další. Mladá dívka z roku 1997,
jejíž tělo Arohn Kee znesvětil a zapálil. Řekli, že je vinen.
A když se pak dostali k obviněním, co se týkaly Paoly, strašlivě jsem se bál.
Měl jsem srdce až v krku.
A když ho prohlásili vinným z téhle vraždy,
slyšel jsem Olgu a její rodinu a cítil takovou
vděčnost. Velikánskou vděčnost za to, že mohla prožít tenhle okamžik.
MUŽ ODSOUZEN ZA ZNÁSILNĚNÍ A ZABITÍ: RODINÁM 7 OBĚTÍ KONČÍ TRÁPENÍ
Když četli verdikt, přinesla jsem toho dne fotku Paoly.
Řekla jsem mu:
„Arohne Kee, podívej se na mě. Jsem Paolina matka."
Řekla jsem: „Proč jsi mi způsobil takovou bolest? Proč jsi to udělal?"
Nevypadalo to, že by vyjádřil nějakou bolest
nebo lítost. Tvářil se bezvýrazně. Nic takového jsem u něj nezahlédla.
Arohna Kee odsoudili ke 409 letům ve vězení.
Sedm dívek za devět let. Tři dívky mrtvé. A asi jich bylo víc.
Pořád mám v sobě příšerný, strašlivý, bolestný pocit,
že kdybych něco nepřehlédl, nedošlo by k žádným dalším znásilněním
a Rashedu by nezabil.
Co mi uniklo? Mohl jsem něčemu věnovat víc pozornosti?
Nevím. Dodnes mě ta otázka trápí, i po všech těch letech.
Rozsah i šíře jeho ukrutných zločinů všechny úplně ochromily.
Každý případ vás připraví o malý kousek duše.
A tady konkrétně je řeč o sedmi případech. A tak je to ještě větší kus.
Asi čtyři měsíce po rozsudku v daném případu mi zavolal jeden z detektivů
z pracovní skupiny. Řekl mi,
že je právě na místě činu trojnásobné vraždy. Tři
lidé byli zastřeleni. Dva další nejspíš nepřežijí.
Takže by mohlo jít o pětinásobnou vraždu.
MASAKR, KE KTERÉMU DOŠLO HNED NAD CARNEGIE DELI
ZABÍJENÍ V BYTĚ NAD CARNEGIE DELI
A zeptal se mě, jestli ten případ chci?
Nad tímhle případem jsem trávil hodně dlouhé přesčasy a zažil mnoho stresu.
A pomýšlel jsem na to, že jsem se zrovna zasnoubil
a měl jsem v hlavě vizi, že se zanedlouho stanu manželem a
snad jednoho dne dokonce i otcem. Možná budu trénovat malý ligový tým.
A pak jsem si představil, jak bude moje práce vypadat,
pokud budu souhlasit.
A řekl jsem ne.
Rich Plansky má ohromné srdce,
je velice citlivý a pracovitý a nesmírně mu záleží na tom, co dělá.
Někteří z nás už to dělali tolikrát a v mnohem
menším měřítku, že jsme si utvořili, tak říkajíc,
jakési mozoly, nějakou odolnost.
Richy k tomu nikdy neměl příležitost. Dostal se do hry dřív, než byl připravený.
Intelektuálně to dokázal zvládnout do detailu,
ale emocionálně ho to vysávalo. Myslím, že si to na něm vzalo velkou daň.
Věděl jsem, že už nemám ten pohon, výdrž a motivaci,
abych tuhle práci dělal na úrovni, na jaké jsem ji odvádět chtěl.
To bylo v květnu. Ještě před koncem června jsem byl pryč.
Žiju na pláži v Severní Karolíně a lidé mi říkávají:
„Nestýská se ti po New York City? " A já vyrazím na pláž na takové molo,
podívám se na oceán a odpovím: „Ne, nic z toho mi nechybí.
Nic z toho mi ani trochu nechybí.
Pracoval jsem zhruba na patnácti stech případech vražd.
Byl jsem svědkem asi sedmi set pitev. A každá z těch věcí vás
nějakým způsobem raní.
A nepřejde to.
Už nikdy nejste beze šrámů.
Nikdy.
Musíte se před tím uzavřít. Je to příliš. A Brian to ví.
Už tak jsme citliví na věci a děje se toho tolik. Myslím,
že někteří z nás jsou ještě mnohem citlivější
a dopadá to na nás víc. Chápete, ne?
-Uvízne vám to v srdci. -A potlačíte to.
To z vás dělá profesionála.
Když dokážete odvádět svou práci, jít domů a nepřinést si to tam s sebou.
Ale domů si to nosíte.
Jak říkala Barbara je to třeba ten černý humor, co mezi sebou máme.
Měli jsme emoční vztah k obětem a jejich rodinám, protože jsme věděli,
že jim zůstala jen prázdnota. Ale mezi sebou děláme takové věci.
Někdy vypneme.
To pomůže.
Musíme naslouchat lidem. Být přátelští.
Lidé, se kterými jsem pracovala, jsou všichni neuvěřitelně
hodní a starostliví. Mají smysl pro férovost a spravedlnost.
Zasvětili celý svůj život a svoje srdce téhle práci. To byla ohromná výsada.
Bez ohledu na to, jak drsní jste, vždycky tam je špetka strachu. Ve smyslu: „Tohle
-je vysoká liga." -Ano.
Policejní práce to není pouhé zaměstnání.
Byla jsem na tebe zlá. Mám tě ráda. Je to můj bráška.
Je to úkol, který se rozhodnete přijmout. Je to skoro jako by vás to volalo.
Má to jednu věc společnou. Každému ve skupině na tom záleželo.
Doufám, že se taky mohu nazvat součástí klubu, toho bratrství. Jsem na to pyšný.