НА ОСТРОВІ МАНГЕТТЕН
РОЗСЛІДУВАННЯМ УБИВСТВ ЗАЙМАЮТЬСЯ ДВІ СЛІДЧІ ГРУПИ:
ПІВНІЧНИЙ МАНГЕТТЕН І ПІВДЕННИЙ МАНГЕТТЕН.
ВОНИ РОЗСЛІДУЮТЬ НАЙЖОРСТОКІШІ ТА НАЙЗАПЛУТАНІШІ ВБИВСТВА.
ЦЕ ЇХНІ ІСТОРІЇ.
У 90-х у Східному Гарлемі
відбулася низка вбивств і зґвалтувань.
Усі жертви були невинними дівчатами, їх знайшли задушеними та зарізаними.
«Серійні вбивці». Цю фразу часто повторюють.
Він був ним.
Ми створили оперативну групу
з найкращих детективів, з якими я працював.
У Східному Гарлемі був один поганець, якого треба було посадити.
Навряд я хотів чогось більшого за все своє життя,
ніж домогтися справедливості для тих людей.
Кожна справа забирає частинку душі.
Це робота для тих, кому точно не байдуже.
Хочеться дізнатися правду.
Що детективи й роблять.
Я завжди любив зазирати за лаштунки.
Що насправді сталося?
Сім'ї важливо знати, хто вбив їхнього родича.
Це моя робота.
У Нью-Йорку поліція Нью-Йорка…
найкраща.
УБИВСТВО: НЬЮ-ЙОРК
Я працювала в іспанському Гарлемі.
Мене призначили туди у 1983-му як новеньку патрульницю.
У Східному Гарлемі була велика латиноамериканська громада.
Тоді я була єдиною латиноамериканкою у своєму відділку.
Левову частку кар'єри я провів у Східному Гарлемі.
Атмосфера неймовірна.
Там завжди звучить музика, цілодобово.
Я працював у тому районі в уніформі, а тоді шість років у цивільному,
перш ніж потрапити в детективне бюро.
Я любив працювати в цьому районі.
Коли я був копом-новачком, я працював патрульним у іспанському Гарлемі.
Це було жваве місце. Люди там завжди щось роблять.
Здебільшого щось хороше.
1998 РІК
Другого червня мій телефон задзвонив десь о 6:30.
Сталося вбивство.
У житловому комплексі у Східному Гарлемі.
Коли я прибув на місце злочину, жертва була на сходах.
На вигляд їй було 19–20 років, світлошкіра чорна жінка.
Там було багато людей.
Були люди у формі, які охороняли місце злочину.
Були криміналісти, які збирали речові докази.
Слідів удару тупим предметом не було, як і ножових чи вогнепальних ран.
Ми припустили, що її задушили.
У неї не було документів.
Ні студентського квитка, ні прав — нічого такого.
Тож детективи обшукали будівлю.
Ми сфотографували її обличчя на Полароїд,
щоб показати всім жителям, до кого стукали у двері.
«Упізнаєте цю дівчину?»
Ми спілкувалися із жителями з кожної квартири.
Будинок на 20 поверхів, десь десять квартир на поверсі.
Нам не пощастило.
Вона там не жила і не зустрічалася з кимось із жителів.
ВІДДІЛЕННЯ ПОЛІЦІЇ 23-Й ВІДДІЛОК
Коли ми перевірили у відділку заяви про зникнення
за останні 36 годин,
ми натрапили на одну заяву, що відповідала загальному опису нашої жертви.
Молодою жінкою, про зникнення якої напередодні заявила її сім'я,
була Рашіда Вашингтон.
Команда детективів приїхала до її родини
з полароїдним фото.
Це важко.
Завжди.
Як таке могло статися?
Її в нас украли.
Важко жити,
бо ти навіть не пам'ятаєш. Ходиш, як уві сні.
Я просто кричала і плакала.
«Мою дитину вбили».
Рашіда була моєю сестрою-близнючкою.
Між близнюками існує особливий зв'язок
одразу від народження.
Ми народилися разом, і я думав, що й помремо разом.
Сім'я змогла розповісти нам про все минуле своєї дочки.
Рашіда та її брат народилися й виросли в Нью-Йорку.
Коли Рашіда закінчила школу,
її прийняли до Технологічного інституту моди,
однієї з найкращих шкіл моди.
Ми закінчили школу 15 червня 1997 року.
Вона була радісна.
Вона була типовою 18-річною дівчиною, яка вчилася у виші й мала роботу.
У неї був план на своє життя,
і вона його втілювала.
У 18 років ти не…
Ти не очікуєш, що так трагічно втратиш когось настільки близького.
Вона була яскравою, дивовижною людиною.
ЛУЇЗА ТАТУМ ПОДРУГА РАШІДИ
А тут її не стало.
Ми дізналися, що вона хороша студентка,
хороша дочка і сестра. У них була дружня сім'я.
ЦЕНТР СУДОВИХ НАУК ЧАРЛЬЗА С. ГІРША
Це було вбивство.
Розтин показав, що вона померла від асфіксії.
Стиснення грудей і шиї.
Ми дізналися, що її зґвалтували.
На жертві знайшли біологічні рідини та ДНК.
Розроблений ДНК-профіль порівнювали з базами даних,
але в національній базі даних він не збігався
ні з одним підозрюваним.
Працюючи у спеціальному корпусі,
я бачила випадки, коли зґвалтування здійснювали не задля задоволення.
Багато чого пов'язано з ненавистю, злістю до жінок,
чоловіків, дітей, будь-кого.
Сексуальне насильство й удушення — це влада і контроль.
Це багато чого говорить про вбивцю.
Він слабкий, і це його спосіб відчути себе сильним.
У 1998 році я саме закінчив зі вбивством у Центральному парку.
На доволі ранньому етапі між поліцією та помічниками прокурорів
сформувався високий ступінь співпраці,
ми зрозуміли, що потрібні одне одному.
Окружний прокурор усе знав.
Слухав усі аспекти справи з усіма її жахіттями.
Мені доручили справу Рашіди Вашингтон.
Усім хотілося якомога швидше її розкрити.
ДІМ РАШІДИ
Рашіда Вашингтон жила на Першій авеню з родиною
у житловому комплексі під назвою «Плаза 1199».
РАШІДУ ЗНАЙШЛИ ТУТ
Її знайшли за вісім кварталів від дому.
Отже, ми намагалися розробити хронологію, щоб звузити коло підозрюваних.
Востаннє Рашіду бачили живою десь о 21:30.
-Вона працювала в «Експресі». -На 34-й вулиці.
-Так.
-Вона приходила додому о десятій. -Так, о 22:00.
Вона закінчила зміну, попрощалася з колегами
й поїхала, як вони думали, на метро, як вона робила щовечора.
Зазвичай вона виходила з метро
на Іст-110-й вулиці та Лексинґтон-авеню.
А потім ішла пішки від Лексинґтон до 1-ї, до свого будинку.
Ми знали, що вона живе на 1-й авеню, біля 109-ї вулиці.
Знайшли охоронця, який працював у ту зміну.
Він бачив її щовечора, а того вечора ні.
Ми знали, що її тіло знайшли о 5–6 ранку наступного дня
за вісім кварталів від дому.
Як вона потрапила на сходи на 15-му поверсі на 5-й авеню, 1345?
Ніхто не знав.
Вона була домосідкою.
Ходила на навчання, на роботу. Завжди ночувала вдома. Завжди.
Ми не могли зрозуміти,
як вона опинилася там, де її знайшли.
Пам'ятаю, як мене спитали:
«Коли ви гуляли на районі,
чи був хтось, хто привернув вашу увагу?»
І нічого такого не пригадувала.
У Рашіди був хлопець.
Коли вона того вечора не прийшла додому, я подумала:
«Вона вирішила не ночувати вдома чи зробити щось, чого раніше не робила?»
Мене спитали, чи знаю про її хлопця. Я відповіла:
«Так, я його знаю. Я бачила їх разом, проводила з ними час».
Тому я не мала передчуття, що він зробить щось подібне
чи зашкодить Рашіді.
Я спитав: «Як його звати? Де живе?»
Ми з ним поговорили.
Від її хлопця ми не почули нічого,
що змусило б нас повірити, що він хоч якось причетний.
Він був дуже засмучений.
ФЕШН-АВЕНЮ — 27-МА ВЕСТ-СТРІТ
Ми поговорили з усіма, кого вона знала.
Чи були в неї підозрілі знайомі, однокласники чи колеги,
які могли втягнути її в щось, що призвело до її смерті?
Але молоді люди, з якими вона спілкувалася, мали мету в житті,
і йшли до неї так само, як і вона.
Це було приємно чути, але й засмутило,
бо ми не отримали зачіпок.
Усі компанії в районі
повісили на вітринах листівки, щоб спробувати зібрати якусь інформацію.
Ми не знали, чи її в якийсь момент викрали,
чи вона добровільно з кимось пішла.
Треба шукати якісь відмінності.
Щось нетипове, що б допомогло.
Ми не мали нічого.
Ми загрузли. Не було жодних зачіпок.
25 ВЕРЕСНЯ 1998-ГО 3 МІСЯЦІ ПІСЛЯ ВБИВСТВА
Через кілька місяців після вбивства Рашіди,
15-річна дівчина поверталася додому до своєї родини
у комплекс «Паладіно».
Вона йде до ліфта, натискає кнопку ліфта. Ззаду підходить чоловік.
Він погрожує їй ножем.
Заганяє її на сходи. І ґвалтує.
Краде її прикраси. А потім покидає її.
Приїхала поліція.
На сходах поліція знайшла дві речі.
Світшот FUBU і бейсболку.
І ця 15-річна дівчина відразу каже їм:
«Той тип був у цьому одязі.
На ньому були світшот і бейсболка».
Цей світшот FUBU, бейсболку і докази зґвалтування надіслали
судмедексперту на експертизу.
6 СІЧНЯ 1999 РОКУ 4 МІСЯЦІ ПІСЛЯ ЗҐВАЛТУВАННЯ
Шостого січня 1999 року
ми отримали повідомлення від судмедексперта,
і це все змінило.
На світшоті чи бейсболці не було фізичних доказів.
Але ДНК зі сперми, знайденої в тілі Рашіди Вашингтон,
збігалася з тією, яку зібрали з жертви зґвалтування у «Паладіно».
Відповідальним за два злочини був один чоловік.
УБИВСТВО РАШІДИ ВАШИНГТОН ЖЕРТВА ЗҐВАЛТУВАННЯ №1 У «ПАЛАДІНО»
Це був радісний момент,
бо тепер ми могли пов'язати справи разом,
але засмучувало те,
що ми досі не знали особу злочинця.
Через два тижні нам зателефонували з офісу судмедексперта,
що в тому ж районі зґвалтували ще одну дівчину.
Їй було 13 років.
Вона була налякана, їй погрожували ножем,
зав'язали очі предметом її ж одягу.
Зґвалтували та пограбували на дуже темних сходах.
Узяли докази зґвалтування, і їхні дані збігалися
зі зґвалтуванням у «Паладіно» та вбивством Рашіди.
Жертви були схожі за фігурою і віком.
Вони були тендітними, молодими
латиноамериканками або світлошкірими чорними.
І всі вони жили дуже близько.
Ми побачили закономірність.
Вулицями розгулював серійний ґвалтівник і вбивця.
Розслідування справді набрало обертів.
Ми сильно активізувалися.
У честь 15-річної, яку зґвалтували в ЖК «Паладіно»,
назвали слідчу групу.
Команда «Паладіно» складалася з особливих людей.
У нас були люди з прокуратури,
Джон Ірвін і я,
і цілий ряд людей, які виявились неймовірними детективами.
Був і Скотт Ваґнер,
один із найпристрасніших детективів, з якими я працював.
А ще Роб Муні. Він буває дуже чуйним.
Чудово працює з жертвами.
Я зустріла Боба Муні в барі.
Я ходила в бар під назвою «У Фібі» на Бавері.
Вона сиділа навпроти і з кимось розмовляла іспанською.
Через деякий час зрозуміла — Ірма дуже прониклива —
що я підслуховував.
Я знав, що буде. Глянув на неї:
«Спокійно, люба.
Дуже небезпечно не знати, з ким говориш».
А вона: «Якого біса?»
Я така: «Ти говориш іспанською?»
Боб Муні не схожий на того, хто знає іспанську,
бо він зростом 190 см, білий, ірландець.
Працював у районі, де жили переважно домініканці.
У машині возив двох злочинців. Вони обговорювали,
де сховали пістолет, де сховали наркотики.
А Боб Муні розумів усе.
Я був дільничним детективом, але коли сформували оперативну групу,
нас усіх відсторонили від наших звичайних обов'язків на рівні дільниці,
і ми працювали лише над цими справами.
Жертви зґвалтування, що вижили, поспілкувалися з художником-криміналістом,
і з їхнього опису намалювали
і видрукували фоторобот.
РОЗШУКУЄТЬСЯ ЗА ВБИВСТВО/ЗҐВАЛТУВАННЯ
Їх розвісили на всіх вітринах, телефонних стовпах.
Ми обклеїли листівками весь Східний Гарлем.
На листівці був номер гарячої лінії.
Шкода, що ЗМІ не долучилися до цього.
Узялися за це, лише коли ми їм подзвонили
й попросили оголосити про це,
у надії, що хтось читатиме газету і побачить цей фоторобот.
Мені здається, якби жертвами
не були молоді чорні та латиноамериканки, ЗМІ були б більш зацікавлені.
Це засмучує.
Нам байдуже, чи жертва чорна, чи коричнева,
чи злочинець чорний, коричневий, чи білий.
У Східному Гарлемі був один поганець, якого треба було посадити.
Я хотів зробити все можливе, щоб ця людина заплатила за це.
Через вісім місяців після вбивства Рашіди,
на гарячу лінію подзвонили.
Дзвонила жінка,
анонімна інформаторка, яка сказала, що на вулицях ходять чутки,
що Ейс винен у вбивствах і зґвалтуваннях,
які відбувалися на районі.
Прізвисько «Ейс» здалося мені дуже знайомим.
Скотт пригадав свою справу у 23-му,
погнав у відділок, схопив теку,
повернувся до слідчої групи і сказав: «Думаю, це той тип».
1999 РІК
1997 РІК
Десятого вересня 97-го мені дали справу про вбивство латиноамериканки.
Їй було 19, її знайшли на даху 104-ї Іст-стріт, 218.
ЖЕРТВА ВБИВСТВА 1997-ГО
Її тіло обгоріло на 90%.
Я допитував Арона Маліка Кі, для багатьох відомого як «Ейс».
Це його прізвисько.
Його номер був у списку її дзвінків. Я хотів його допитати.
Він сказав, що він і його дівчина були друзями жертви.
Вони мали піти разом їсти.
Він сказав, що вона так і не прийшла.
Вони мали зустрітися, а вона не прийшла.
Відповідав на всі мої запитання.
Він не показував жодних зовнішніх ознак брехні.
Під час щоденних допитів протягом багатьох років ми вивчаємо мову тіла.
Вона видає того, хто бреше.
Мені не було до чого причепитися.
Але коли інтерв'ю закінчилося, я спитав його:
«Можна я вас сфотографую на Полароїд?»
Він: «Добре. Без проблем».
1997 РІК
1999 РІК
Я переглянув свої папери і побачив, що на фото
він був у сірому світшоті з логотипом FUBU.
Тому ж, який залишили на місці зґвалтування.
Той фоторобот наче з мого фото малювали.
Фоторобот був неймовірно схожий на Арона Кі.
Хоча фоторобот не є методом ідентифікації чи вагомою підставою для позову,
він указав нам напрямок руху.
Арон Кі тоді став єдиним підозрюваним.
Арона Кі перевірили по базі й побачили,
він притягався за грабіж і крадіжку зі зломом.
Один із детективів з 23-го відділку побачив, як пишеться ім'я.
Написання імені було незвичним.
Він сказав: «А як же ця справа?»
Він побіг і взяв справу Паоли Ільєри.
Він сказав: «Гадаю, це частина закономірності». І пояснив нам чому.
1999 РІК
1997 РІК
24 СІЧНЯ 1991 РОКУ ЗА 8 РОКІВ ДО ВБИВСТВА РАШІДИ ВАШИНГТОН
Січень 1991 року.
Тринадцятирічна дівчинка Паола Ільєра
пізно ввечері поверталася додому зі школи.
СХІДНИЙ ГАРЛЕМ
Її сім'я жила на 111-й Іст-стріт, 420, на 30-му поверсі.
Вона дзвонила у дзвінок будівлі, щоб її впустили.
Через кілька хвилин вони подумали: «Де Паола?»
Вона зникла десь між вестибюлем і 30-м поверхом.
Десь о 16:30 мені подзвонила мама і сказала: «Паола не повернулась».
Моєму діверові це здалося дивним, і він викликав поліцію.
ОЛЬГА ОСПІНА ІЛЬЄРА МАТИ ПАОЛИ
Коли я приїхала, була така плутанина. Я шукала її всюди.
Поки мама Паоли несамовито її шукала
і думала, де ж її дитина,
чоловік, який вигулював собаку вздовж Іст-Ривер біля пішохідного мосту,
знайшов тіло маленької дівчинки, на яку напали,
яку зарізали, задушили й зґвалтували.
Цією дівчинкою була Паола Ільєра.
Її знайшли за десять кварталів від дому.
ПАОЛУ ЗНАЙШЛИ ТУТ
Я мала надію, що вона ще жива.
А тоді мій дівер сказав:
«Ольго, Паола мертва».
Я закричала і відповіла: «Це брехня.
Чому ти мені брешеш? Чому ти так зі мною чиниш?»
Тоді прийшов мій брат і сказав: «Це правда.
Вона мертва».
Одразу після того, як знайшли тіло,
детективи обшукали всю будівлю на 111-й Іст-стріт, 420,
де жила Паола, і буквально постукали у всі двері.
Була одна квартира, під номером 1910.
Вони розмовляли з хлопцем на ім'я Арон Ворфорд.
Коли йому показали фото Паоли,
він сказав: «Так, я її бачив. Я був з нею в ліфті».
Він вийшов на своєму поверсі.
Вона поїхала вище. Ось що він сказав.
Він притягався двічі: за грабіж і крадіжку зі зломом, а не за насильницькі злочини.
Його вважали відкритим, чесним,
дуже ґречним, чарівним.
Не думали, що хтось такий може бути відповідальним за це вбивство.
Вона жила в одному будинку з Ароном,
але крім цього доказів проти нього не було.
Детективи намагалися зібрати докази.
Вони знайшли різні волоски на її колготках під джинсами.
Невідоме волосся відправили в лабораторію.
Тоді вони могли
лише визначити тип волосся,
чи воно належало чорному чоловікові.
Це все, що вони змогли.
У детективів, принаймні на той час,
не було із чим працювати, і не було жодних зачіпок.
Та справа була нерозкрита.
1991 РІК
1999 РІК
8 РОКІВ ПІСЛЯ ВБИВСТВА ПАОЛИ
Після розгляду справи Паоли ми зрозуміли, що останнім, хто бачив її живою
ще в 1991 році,
був цей чоловік Арон Ворфорд.
Інший детектив у групі каже: «Скотті,
у якій квартирі живе Арон Кі?»
Я сказав йому.
Він каже: «Це ж квартира Арона Ворфорда».
Ми перевірили Арона Ворфорда по базі даних поліції.
Ми змогли пов'язати його з Кі.
Синтія Кі була матір'ю Арона Кі.
Ворфорд — це прізвище батька Арона Кі.
Ці відкриття…
«Боже. Арон Ворфорд,
він же Арон Кі, був останнім,
хто бачив Паолу живою».
«Боже, Арон Кі був останнім, хто розмовляв
з жертвою у справі 1997 року перед її зникненням».
Це було приголомшливо.
Ми знали, це погано, але після того, як ми пов'язали ці вбивства,
усе могло бути ще гірше, ніж ми думали.
Можу впевнено сказати, як той, хто притягував за злочини на Мангеттені,
що сексуальних злочинів було багато.
Не лише в Східному Гарлемі. По всьому місту.
Але серійні вбивці, на щастя, рідкість.
І в ту мить стало ясно —
він один із них.
У всіх почав підвищуватися тиск. Усі хотіли його арештувати.
«Ходімо арештуймо його».
Але довелося проявити стриманість, бо були певні лазівки.
І треба було їх прикрити до його арешту.
Нам потрібен був зразок його ДНК, який би точно був його,
для порівняння зі зразками з місця злочину.
Проблема була в тому, як його дістати.
Один зі способів легально отримати ДНК — це підібрати кинуті речі, і ми подумали:
«А що як організувати за Кі нагляд, стежити за ним
і чекати, поки він плюне на тротуар?
Чекати, поки він замовить каву, а тоді викине стаканчик у смітник?»
Ми могли б пов'язати предмет, який торкався його тіла,
зі зразком ДНК з цього предмета,
Порівняти зі зразками з місця злочину.
Спецпідрозділ із поліції навіть установив
мікрокамеру біля його дверей, щоб ми бачили, коли він приходить і йде.
8.02.1999 8 МІСЯЦІВ ПІСЛЯ ВБИВСТВА РАШІДИ
Ми ніколи цього не дізнаємося,
але ми підозрювали, що він зрозумів, що за ним стежать.
Десь тиждень
Арон Кі нічого не кидав на тротуар.
Але восьмого лютого він пішов і скоїв ще один злочин,
який повністю відрізнявся
від злочинів, за які ми його переслідували.
Арон також серійний крадій.
Він любив електроніку і комп'ютери.
Він пішов у великий магазин електроніки.
Купив новий комп'ютер.
Він поклав старий комп'ютер в коробку від нового,
а тоді спробував повернути його як новий.
Сказав: «Мені продали поламаний, поверніть гроші».
Але він цим нікого не обдурив.
Викликали поліцію з Північного Мідтауна.
Вони прийшли, забрали його, заарештували.
Коли ми подолали здивування, що це сталося,
ми зрозуміли, що це гарна можливість взяти в Кі зразок ДНК.
СХІДНИЙ ГАРЛЕМ
Ми з Джоелом Поттером поїхали в Північний Мідтаун, де він був.
На жаль, його на той момент уже випустили.
Його засудили й відпустили. Вони не могли його тримати.
Поттер звернувся до копа, який тоді наглядав за камерами:
«Ви сьогодні годували цих в'язнів?» — «Так».
«Пили каву зі стаканчиків?» — «Так».
Тож він зібрав усі стаканчики від кави,
які були в камерах, і забрав їх.
Ми одразу повезли докази в бюро судмедекспертизи.
Вони все кинули й почали тестувати.
Зараз це займає кілька хвилин.
А тоді займало 72 години.
Але ми трохи заспокоїлися, подумали: «У нас є мінікамера. За ним стежать».
12.02.1999 4 ДНІ ПІСЛЯ АРЕШТУ ЗА КРАДІЖ
Результати прийшли 12 лютого.
Гарна новина була в тому, що збіг був.
На одному зі стаканчиків була ДНК, що збігалась зі зразками з місця злочину.
Погана новина була в тому, що стаканчик з одиночної камери Арона Кі
мав ДНК, яка не збігалася зі зразками з місця злочину.
І ми були спантеличені.
Ми не могли зрозуміти чому.
Ми знайшли чоловіка з камери поруч з Кі.
Ми його допитали.
Спитали про чоловіка, який сидів у сусідній камері.
А він сказав: «Той тип як скалка в дупі.
Він стукав у мою камеру, і нарешті я спитав:
«Ну, що тобі потрібно?» Він сказав: «Поміняймося стаканчиками».
Вони помінялися.
Той чоловік погодився дати нам зразок своєї ДНК, мазок з рота.
ДНК збігалася з тією на стаканчику в камері Арона Кі.
Отже, він говорив цілковиту правду.
Усі були в захваті, бо:
«Добре, остання маленька загадка
вже ніяка не загадка».
Об'єднавши інші докази, які пов'язували Кі
із цими злочинами, ми вирішили: «Час заарештувати його».
Але ми запізнилися.
Він був дуже розумний.
Він знав про мікрокамеру, він вирвав її, знищив,
уник стеження і зник.
Це був небезпечний злочинець.
У нього міг бути пістолет, зброя. Ми не знали.
Ми працювали всю ніч і наступний день, намагаючись знайти його.
Ми дізналися, що в нього була дівчина з Брукліна.
Її звали Анжелік.
БРУКЛІН
Їй було 16.
Ми зв'язалися з матір'ю Анжелік.
Арон Кі забрав її дочку, і вона охоче поїхала з ним.
Мати не знала, куди вони прямували.
Арону Кі тоді було 28–29, але на вигляд він був значно молодшим.
Було зрозуміло, чому він не викликав у батьків занепокоєння.
У нього чудова посмішка. Був увічливий. Він веде вашу дочку на побачення.
У них узагалі не було причин підозрювати,
що щось може статися.
НАГОРОДА 11 000 $
Але він був серійним убивцею і ґвалтівником.
Та 16-річна дівчина точно була в його смаку.
І ми дуже хвилювалися, що вона стане його наступною жертвою.
ЗНИКЛА АНЖЕЛІК СТОЛЛІНҐС
Напруга зростала, ми мали піймати Арона Кі.
І тепер про це говорили всі ЗМІ.
Поліція каже, тести ДНК пов'язують його
зі вбивством 17-річної Рашіди Вашингтон і двома зґвалтуваннями.
Є підозра, що він скоїв ще два вбивства
і викрав 16-річну Анжелік Столлінґс з Брукліна.
Ми дізналися, що в Кі було багато дівчат.
Наступного дня мати однієї з дівчат Кі,
яка жила в одному будинку з Кі,
побачила новини і втрутилася.
Запропонувала свою допомогу.
Вона сказала нам, що була для нього материнською фігурою.
Він називав її «мама».
Вона спілкувалася з Кі.
Він дзвонив їй.
Я пішов до неї додому.
Вона дала номер телефону, який визначив її телефон.
Тож я негайно попросив техніків відстежити той дзвінок,
він привів до телефона-автомата,
який стояв перед готелем «Маямі Сан» у центрі Маямі.
Першим рейсом наступного ранку ми полетіли в Маямі.
19.02.1999 7 ДНІВ ПІСЛЯ ЗВІТУ ДНК
Ми вже повідомили поліцію Маямі про його місцеперебування.
Ми пішли до готелю «Маямі Сан»
і встановили спостереження,
сподіваючись побачити його.
Менш ніж за 5 хвилин ми побачили, як він розгулював вулицею.
І, дяка Богу, Анжелік була з ним. Ми кинулися до вестибюля готелю,
а він уже піднявся нагору.
Я підіймаюся сходами.
Сержант відділу вбивств Маямі глянув на мене й каже: «Куди ви?»
Я йому: «Ми його арештуємо». Він каже: «Ні-ні.
Ми викличемо спецпризначенців».
За лічені хвилини
на дахах двох сусідніх будівель з'явилися снайпери,
а над готелем літав гелікоптер.
І тут спецпризначенці Маямі заходять з довгими гвинтівками.
Чую, вони кажуть по радіо:
«На другому поверсі чисто. На третьому поверсі чисто».
Через кілька хвилин один лейтенант спускається сходами
з Ароном у наручниках.
Добрий вечір.
Занедбаний готель у Маямі — кінець шляху
підозрюваного втікача, убивці та ґвалтівника.
На ньому мінімум одне вбивство і два зґвалтування…
Я дивлюся на Арона Кі, а він буквально починає плакати.
І такий: «Вибачте».
УТІКАЧА ВПІЙМАНО НЬЮ-ЙОРК — МАЯМІ
Я хотів бути тим, хто візьме його під варту,
особливо тому, що він перехитрив мене у вересні 1997 року,
коли я розслідував убивство дівчини, яку спалили на даху.
Але не кожному випадає провести арешт.
Це не означає, що ти не в команді.
Ми були однією командою. І я відчув велике полегшення.
Ми були в захваті, що його затримали.
А ще більше раділи, що його дівчина була живою.
За пів години ми з Джоном уже бронювали квитки,
щоб приєднатися до Роба Муні в Маямі.
Прийшов час спробувати допитати Арона.
Ми з іншим детективом зайшли. Почали з ним розмовляти,
а він не реагував.
Не видавав жодного звуку, що б я йому не сказав.
Просто мовчав.
Я тиснув на нього. Питав про вбивство Рашіди й справу Скотта,
про ті всі зґвалтування,
а він такий: «Я не знаю, про що ви. Це не я».
І я сказав: «Слухай, у нас є твоя ДНК.
Ось так ми її отримали. Ось де вона була.
Це не здогадка. Не випадковість».
Він попросив адвоката і поклав голову на стіл.
Це був кінець.
Ні слова за той вечір не сказав.
ПОЛІЦІЯ МАЯМІ
Було вже пізно. Десь 23:00 чи північ.
Анжелік Столлінґс, дівчина, яку він узяв із собою в Маямі,
була з нами у відділку.
Напарник підходить до мене і каже: «Слухай.
Анжелік хоче зайти попрощатися з ним».
Я кажу: «Вона 16-річна дівчинка. Він — ґвалтівник-убивця».
Я гадав, що це погана ідея.
«Я проти цього».
Але Джон і Річ, які чули цю розмову,
сказали: «Ні, пусти її».
Анжелік зайшла до нього в кімнату.
Щойно він її побачив, вона йому:
«Котику, що ти зробив?»
І він усе виклав!
Він зізнався їй у кожному злочині.
Він сказав своїй дівчині, що йому шкода.
Що в нього були імпульси.
Він не міг контролювати їх, вони штовхали його до дій.
Її сильно збентежило
і дуже глибоко травмувало те,
що сталося з Кі.
Але дівчинка була дуже розумна.
Дуже спокійна для дівчинки її віку,
яка опинилася в такій ситуації,
у якій, на щастя, мало хто опиняється.
Дякувати Богу, що він виклав їй усе.
Усі були дуже раді.
Вагомість сказаного була очевидною.
Це один із небагатьох випадків, коли він сказав правду.
Ми знали, що Анжелік Столлінґс буде дуже важливою на суді.
Справа, по суті, почалася спочатку, коли його затримали,
бо його чекала екстрадиція до Нью-Йорка.
Треба було готувати справу до суду.
А це величезна справа.
Поки ми просувалися вперед і готувалися до суду,
дівчина, чия мама нам допомогла
вистежити Кі до Маямі,
сказала нам, що він згадував про зґвалтування дівчини в 1998 році
і ще однієї молодої жінки в 1994 році
у житловому комплексі в тому ж районі, де це сталося з іншими.
Знайдені там зразки ДНК порівняли з Ароновою ДНК.
Хоча зразок ДНК Арона Кі збігався з тими, які знайшли на Рашіді
і в чотирьох зґвалтуваннях,
не було жодних речових доказів, які пов'язували б його зі справою Паоли.
Ми отримали ордер
змусити Кі надати нам зразки волосся.
Пана Кі привели до мене в бюро судемедекспертизи.
Я пояснила йому, що робитиму.
А він подивився на мене…
ось так, як принцеса Діана.
І сказав: «Добре, пані. Робіть те, що маєте».
Арон Кі був досить гарним.
Арон Кі був чарівним.
Арон Кі був розумним.
Ці риси були його зброєю, щоб спокушати молодих дівчат
і вбивати їх.
Він був дуже небезпечною людиною.
ТРАВЕНЬ 1999 РОКУ 3 МІСЯЦІ ПІСЛЯ АРЕШТУ КІ
Ми зробили ДНК-аналіз волосся Кі.
Порівняли його з аналізом волосся, знайденого на тілі Паоли.
І це був повний збіг.
У нас було звинувачення у трьох убивствах і чотирьох зґвалтуваннях.
Ми з Муні збиралися повернути його на Райкерс-Айленд.
Після допиту в 1997 році я його не бачив.
Він одразу впізнав мене, був дуже привітним.
Я мав задоволення надіти на нього наручники.
Посадили в машину. Я їхав із ним позаду.
За кермом був Роб Муні.
І я сказав: «Знаєш, Ейсе,
через двадцять років я вже буду на пенсії.
А ти будеш на довічному в Аттіці.
Колись я приїду до тебе,
і ти розкажеш, що сталося насправді».
Він почав сміятися.
Сказав: «Вагнере, мене не засудять.
Ще побачимося. Я пригощу тебе вечерею».
ДНК ПОВ'ЯЗАЛА ЕКСЗЛОДІЯ З УБИВСТВАМИ І ЗҐВАЛТУВАННЯМИ
Коли Кі заарештували в Маямі,
Ольга вже десять років думала, що сталося з її донькою.
Щороку я розвішувала плакати з написом:
«Якщо хтось щось знає, повідомте, будь ласка».
Коли я дізналася, то подякувала Богу
за те, що дав мені знати, хто це зробив.
Арон Кі — чудовисько.
Наші молитви почуті.
Якби його не зупинили, він би ще когось убив.
Жодна дочка не заслуговує, щоб її вбили.
Процес підготовки до суду —
дуже важкий період для прокурорів.
А в цій справі були мільйони документів.
Понад 140 свідків.
Це було непросте завдання.
Річ працював цілими днями й нічого не їв.
Я схуд на 9 кіло.
Як не зробити все можливе,
щоб ці родини отримали те, на що вони заслуговують?
04.98 — ВІК: 13 — ЖЕРТВА ЗҐВАЛТУВАННЯ № 3 03.94 — ВІК: 15 — ЖЕРТВА ЗҐВАЛТУВАННЯ № 4
09.97 — ВІК: 19 ЖЕРТВА НА ДАХУ — УБИВСТВО
01.91 — ВІК: 13 ПАОЛА ІЛЬЄРА — УБИВСТВО
09.98 — ВІК: 15 ЖК «ПАЛАДІНО» — ЖЕРТВА ЗҐВАЛТУВАННЯ № 1
06.98 — ВІК: 18 РАШІДА ВАШИНГТОН — УБИВСТВО
Ми викликали близько 140 свідків.
Чотири жертви, що вижили,
були просто втіленням мужності.
Вони ще були підлітками.
ЗҐВАЛТУВАЛИ В 13 НАПАДНИК ПРИСТАВИВ НОЖА ДО ЇЇ ШИЇ,
Звісно, їм це було непросто.
ПОВІВ ДО СХОДІВ І НАКАЗАВ РОЗДЯГТИСЯ
Вони неймовірно добре впоралися.
Присяжним було дуже важливо побачити
людську ціну того, що зробив цей хлопець.
Коли я вперше побачила Арона Кі на суді,
хотіла стрибнути на нього. Я хотіла його вбити.
Я завжди сиділа тут, на тому самому місці, а він був там.
Я завжди сиділа там, де могла його добре бачити.
Коли була перерва і його забирали,
він зупинявся біля дверей,
повертався і дивився на мене.
Ніби казав мені:
«Вам не вдасться довести, що я вбив вашу доньку».
Усупереч порадам адвокатів, Кі вирішив свідчити.
Він три дні виходив за трибуну.
Суть свідчень Кі — дивовижна науково-фантастична історія
про те, як він натрапив на незаконну схему вилучення органів
під керівництвом бюро судмедекспертизи Нью-Йорка,
тому ми підставили його за ці вбивства та зґвалтування,
щоб прибрати з дороги.
Чесно, я ніколи не бачив нічого подібного.
Він дивиться прямо на присяжних.
Сидить там і спокійно каже:
«Я не вбивав Паолу.
Я не вбивав жертву 97-го року.
Я не вбивав Рашіду. Я не ґвалтував тих дівчат».
Ви бачили всі ці методи,
які він так ефективно використовував усі роки, щоб обманювати людей.
Він показував їх.
Він справляв чудове перше враження.
ОБВИНУВАЧЕНИЙ У ЗҐВАЛТУВАННІ ЗАПЕРЕЧУЄ СВОЮ ПРОВИНУ НА СУДІ
Присяжних не було три дні.
Коли обговорення триває три дні, це викликає хвилювання.
Можна було почути підвищені голоси,
а по обличчях представників суду можна було побачити,
що під час обговорень деколи були суперечки.
І в голові одразу починають крутитися 25 речей, які ти б міг зробити.
Це відчуття безпорадності.
Сім'ї жертв убивств не можна обманювати.
Ми хотіли бути з ними відвертими,
як і завжди.
Але ми також не хотіли викликати зайву тривогу,
хоча, гадаю, ми були дуже стурбовані.
16 ГРУДНЯ 2000 РОКУ ТРЕТІЙ ДЕНЬ ОБГОВОРЕНЬ
Вийшов представник суду і показав ось такий знак…
У судовому світі він означає: «Вирок винесено».
Пам'ятаю, я думав:
«Боже, вирок винесли. Скоро все скінчиться».
Секретар суду починає зачитувати обвинувачення.
«Щодо першого пункту за вбивство Рашіди Вашингтон.
Убивство першого ступеня.
Який ваш вирок?»
І перший був «винний».
Я відчувала радість.
Я була щаслива, що його забрали з вулиць.
Рашіда справді впливала
на друзів і людей, які були на її шляху.
Можу лише уявити, якою б вона була сьогодні.
Я чув родину Рашіди.
І я чув це…
«Слава Богу».
Нарешті…
-Нарешті, настав кінець. -Так.
Його спіймали. Арештували й визнали винним.
Ми відчули полегшення.
-Типу: «Слава Богу». -Так.
Вони перелічили жертв одну за одною.
Дівчинку з 1997 року,
чиє тіло осквернив Арон Кі. Він її підпалив.
Сказали: «Винний».
І коли вони дійшли до звинувачень, які стосувались Паоли, у мене
клубок у горлі стояв.
І коли вони сказали, що він винен у тому вбивстві, я почув…
Я чув Ольгу та її родину, і я був такий вдячний.
Просто вдячний, що в неї був цей момент.
ЧОЛОВІКА ЗАСУДЖЕНО ЗА СЕРІЮ ЗҐВАЛТУВАНЬ І ВБИВСТВ
Коли винесли вердикт, того дня я мала із собою фото Паоли.
Я сказала йому:
«Ароне Кі, поглянь на мене. Я мама Паоли.
Чому ти завдав мені цього болю? Чому ти це зробив?»
Здавалося, він не відчував
ні болю, ні каяття. Я в ньому нічого такого не бачила.
ГАРЛЕМСЬКИЙ СЕКСМАНІЯК ДОВІЧНО ГНИТИМЕ У В'ЯЗНИЦІ
Арона Кі засудили до 409 років ув'язнення.
Семеро дівчат за дев'ять років.
Троє дівчат мертві.
Та, гадаю, їх було більше.
У мене було це жахливе відчуття,
що якби я щось не пропустив,
він не зґвалтував би інших дівчат і не вбив би Рашіду.
Що я пропустив?
Чи міг я приділити чомусь більше уваги?
Я не знаю.
Це запитання досі турбує мене, через стільки років.
ДОВІЧНЕ ДЛЯ СЕРІЙНОГО ВБИВЦІ
Масштаби його злочинів і їхній розмах
справді вразили всіх.
Кожна справа забирає частинку душі.
У цьому конкретному випадку йдеться про сім справ.
Це велика частина.
Приблизно через чотири місяці після винесення вироку у справі Кі
мені зателефонував один із детективів з оперативної групи.
Сказав, що він на місці злочину.
Це потрійне вбивство.
Трьох людей убито.
Двоє при смерті. Це могло бути навіть убивство п'яти.
Різанина сталася прямо над «Карнеґі Делі».
…над «Карнеґі Делі».
Він сказав мені:
«Хочеш цю справу?»
Над справою Кі я працював дуже багато годин на день.
Було багато стресу.
І я подумав про те, що я щойно заручився,
у мене було бачення, яким чоловіком я хотів бути, і я сподівався
одного дня стати батьком.
Може, тренувати команду Малої ліги.
І тоді я подумав, яким буде моє життя, якщо я скажу «так».
І я відмовився.
У Річа Планскі величезне серце,
він дуже дбає про те, що робить.
Дехто з нас робив це багато разів у значно менших масштабах.
У нас, так би мовити, з'явилися мозолі.
У Річа цієї нагоди не було.
Він почав цим займатися до того, як був готовий.
Інтелектуально він міг упоратися з усім, але емоційно це виснажувало.
І це, гадаю, сильно вплинуло.
Я знав, що в мене більше немає запалу
виконувати цю роботу на тому рівні, на якому я хотів.
Це було у травні.
Наприкінці червня я звільнився.
Я живу на пляжі в Північній Кароліні,
і люди питають: «Ти не сумуєш за Нью-Йорком?»
А я виходжу на той пляж або на терасу,
дивлюся на океан і кажу:
«Ні, я ні за чим не сумую. Узагалі».
Я працював над 1500 справами про вбивства.
Я був присутнім десь на 700 розтинах.
Кожна така річ…
Вона тебе якось ранить.
Це не проходить.
Після такого вже не відновишся.
БАР
І ти маєш це вимкнути. Це занадто, так? Брайан знає.
Ми дуже чутливі до всього. Навколо багато всього коїться.
Тому, знаєте, деякі з нас набагато чутливіші.
На когось це трохи більше впливає.
Засідає в серці, а ти це ігноруєш.
Ти прикриваєш це, а воно сидить там, як скалка.
Це те, що робить тебе професіоналом,
коли ти можеш робити свою роботу, йти додому і не нести роботу із собою.
Але ти її несеш. Може, й не усвідомлено.
Захисний механізм, як казала Барбара. Той чорний гумор між нами.
І ми змогли їх розділити.
Ми були емоційно прив'язані до жертв та їхніх сімей,
бо знали, що залишилася порожнеча, але між собою ми робили такі речі.
-Треба це випускати. -Це допомагає впоратися.
-Говорити з людьми. Слухати людей. -Так.
Бути приязним.
Люди, з якими я працювала,
усі добрі, турботливі люди з відчуттям чесності та справедливості,
які присвятили свої життя та серця цій роботі.
Це був величезний привілей.
Неважливо, наскільки ти жорсткий і впевнений,
завжди є трохи страху. Типу: «Це вища ліга».
Так.
Робота в поліції, особливо детективом, це не просто робота.
Я була з тобою така непривітна. І я люблю його, він мій молодший брат.
Це призначення, яке ти приймаєш.
Ніби тебе покликали це робити.
Є одна спільна річ.
Усім у тій групі було небайдуже.
Люблю думати, що я член цього клубу, такого собі братства.
І я цим пишаюся.
Переклад субтитрів: Марія Подвісньова ого собі братства.