ODDĚLENÍ ŠERIFA V LOS ANGELES JE NEJVĚTŠÍM SVÉHO DRUHU
A SLOUŽÍ NEJLIDNATĚJŠÍMU OKRESU V ZEMI.
VYŠETŘUJÍ TY NEJBRUTÁLNĚJŠÍ A NEJNÁROČNĚJŠÍ VRAŽDY.
TOTO JSOU JEJICH PŘÍBĚHY.
4. března 1980. Akorát jsem končil noční směnu na hlídce.
S parťákem jsme odcházeli, když nám zavolali,
že našli tělo na RET beach.
Byla přístupná přes pláž Malaga Kouv. Když zavolají,
že narazili na tělo na pláži, pomyslíte: „Máme opilce. Někoho,
kdo zakopl a upadl.“ Na to, co jsme našli, jsem nebyl připravený.
Šlo o nevyřešený případ vraždy, detektivku a naprostou záhadu beze svědků.
A 33 let nato mi případ přidělili.
Člověku vrtá hlavou, co ten pachatel posledních 33 let dělal.
A nevíte, co dalšího mu ještě prošlo.
Oddělení šerifa v LA je nejlepším z nejlepších.
Řada případů chodí k soudu v Los Angeles.
Musíte se tomu oddat na 110 procent.
Vražda je nejzávažnější zločin.
V jádru jde o vášeň a smysl pro povinnost.
Spravedlnost nastolíme odhalením pravdy.
VRAŽDY: LOS ANGELES
V roce 2013 jsem zašel za poručíkem a řekl mu:
„Rád bych si vzal nějaké případy.“ Na stole měl případ z roku 1980.
Zaujalo mě už pročítání zpráv. Kdykoli se stane obětí nějaká žena,
pomyslím na svoje dcery.
Začal jsem si hlášení pročítat a napadlo mě: „Páni,
tohle mě zavede na spoustu různých míst.“ Protože musím dohledat lidi
z původních zpráv. Našel jsem Davida Byingtona,
který dorazil na místo jako první. Výborně si případ pamatoval.
Vzpomínal si na něj, protože v roce 1980 byl
na oddělení nováček.
V roce 1980 jsem dělal policajta v Palos Verdes Estates.
To je malé předměstí jižně od Los Angeles. Krásné útesy a honosné domy,
kde bydlí bohatí lidé. A většina zdejších domů byla
multimilionářskou záležitostí.
K vraždám docházelo v Palos Verdes Estates vzácně, pokud vůbec.
V té době mi bylo jednadvacet. Na hlídky jsem sám jezdil
jen asi měsíc nebo dva. Když mě vyslali na místo činu a došlo mi,
že skutečně máme potenciální vraždu, rozhodně jsem se rozklepal.
Na pláži v Palos Verdes Estates na Malaga Cove našli mrtvou ženu.
Očividně byla sexuálně napadena a někdo ji udeřil do hlavy.
Surfař našel její kabelku, ve které měla doklady.
Šlo o Teresu Broudreauxovou z dvacet kilometrů vzdáleného Wilmingtonu.
Bylo jí pouhých dvacet let.
Zkoušeli jsme hledat známky života. Pamatuju si, že jsem se snažil,
tělo bylo teplé na dotek, ale nedokázal jsem určit, jestli má puls,
nebo cítím jen svůj vlastní. Myslím, že částečně za to mohly nervy. Viděl jsem,
že mladá dívka byla až na nadkolenky celá nahá. Byla umístěna do polohy,
ve které jí nohy mířily k oceánu.
Obličej jí zakrývalo velké množství krve. Vlasy měla slepené krví.
Bylo obtížné jí úplně pohlédnout do tváře, aniž byste odhrnuly vlasy.
Na čele měla podle všeho tržnou ránu a také pohmožděniny a čerstvá poranění
na břiše.
Pláž se nakonec stala místem činu. Příliv se hodně rychle blížil.
Museli jsme ji nadzvednout a poponést dál. A když jsme ji nesli,
můj parťák se jí snažil podpírat hlavu. Když jsme popošli po pláži, řekl mi:
„Ale ne,
zapadla mi ruka do její
hlavy.“
Měla velikou ránu vzadu na hlavě. Věděli jsme, že nešlo o nehodu.
Slečna Broudreauxová byla moje první zavražděná oběť. Není většího zločinu,
než když jiného člověka připravíte o život. Nesmíte to pokazit.
Policejní oddělení Palos Verdes Estates je malé. Závažnost zločinu si žádala,
abychom se obrátili na úřad, který se vypořádá s vyšetřováním vraždy.
A oddělení šerifa v Los Angeles platilo za nejlepší.
Když přijeli z oddělení vražd, zapisoval jsem si všechno, co dělali.
Každý prokurátor vám poví, že naše práce není jenom lidi odsoudit.
Jde nám taky o to zajistit,
že se během vyšetřování případu dodržoval správný postup.
Musíte se spoléhat na bezpečnostní kamery, svědky nebo vědecké důkazy.
A v roce 1980 jsme jich neměli zdaleka tolik, jako tomu je dneska.
Nikde jsme nedohledali oblečení oběti. Našli jsme láhev a pár sklenic.
V jedné z nich podle všeho zbylo trochu alkoholu. Nedaleko míst,
kde byla žena pohozena. To mě vedlo k domněnce,
že tu byl někdo další, kdo s obětí před vraždou popíjel.
Taky jsme si všimli stop po pneumatikách.
Byli přesvědčeni, že stopy po kolech zanechalo
auto podezřelého. Ale gumy byly ojeté a vzorek
nevyšel dost hluboký. A tak se nepovedlo udělat odlitek.
Detektivové oddělení vražd od šerifa okresu LA se do toho pustili,
pokoušeli se kontaktovat rodinné příslušníky
a blízké oběti. A zjistit cokoli,
co by mohlo vést k potenciálnímu podezřelému. Hledali vodítka.
A přišli na to, že byla provdaná za muže
jménem Ronnie Fematt.
Když jsem Teresu poznal, bylo jí nějakých osmnáct,
devatenáct. Mně dvacet.
S kamarádem jsme vyrazili na východ od Wilmingtonu, jen tak jsme spolu trávili
čas. A jedna z holek přivedla Teresu. Když jsem ji uviděl,
řekl jsem si – wow. Byla hodně nezávislá.
Velmi odhodlaná. Nevím, co na mně viděla.
S kamarády jsme začali brát drogy. Koketovali jsme s tím.
Ale když jsme spolu s Terri začali chodit, dala mi ultimátum. Řekla: „Hele,
musíš s tím okamžitě přestat.“ Vůbec jsem se nerozmýšlel a skoncoval to.
Když jsme spolu byli dva a půl roku, napadlo mě: „Tohle je holka,
kterou si chci vzít. Chci ji. Chci s ní žít a založit rodinu.
Chci se usadit.“ A udělal jsem to, oženil jsem se s ní.
Zanedlouho nato otěhotněla, měla se narodit holčička.
Tak jsem byl nadšený.
Způsob, kterým Teresu zavraždili, byl extrémně znepokojivý.
Šlo o násilnou smrt. Měla brutální hluboké rány na hlavě
a nejspíš byla sexuálně napadena. A když pak zjistili,
že byla několik měsíců těhotná, že byl zmařen a ukončen ještě další život,
bylo to neskutečně smutné. A kromě téhle tragédie už byla také
matkou čtyřleté dcery jménem Linda.
4. března 1980 byl jedním z nejhorších dnů mého života. Babička mi řekla,
že se máma utopila na pláži.
A že odešla do nebe s andělíčky.
Že se už nevrátí.
Bylo toho na mě příliš.
Nechtěla jsem být s tetou, nechtěla jsem být s babičkou,
nechtěla jsem být s tátou. Chtěla jsem jen mámu.
Nedokázala jsem pochopit, proč už se nevrátí.
Odešel jediný člověk, co mě kdy miloval.
A že nezbýval nikdo, kdo by mě měl rád.
Když jsem Lindu poznal, byly jí asi dva roky.
Ještě to bylo samé šišlání, moc nemluvila.
Strašně rozkošná. Opravdu ano.
Nevadilo mi, že není moje dcera. Ani trochu mi to nevadilo.
Hrávali jsme si na kavárnu.
Přišla pro objednávku
a pak šla do kuchyně,
kde předstírala, že mi připravuje jídlo.
Moc mě to bavilo, protože jsem s Ronniem sestavovala menu.
A pak jsem ho přinesla mámě a ta říkala: „Kolik si jich přejete, paní?“ A já:
„Ráda bych dva, prosím.“ A pak začala připravovat
sendvič při svíčce. Nevím, proč to bylo při svíčce, ale bylo.
Ronnie se s ní oženil, údajně ji miloval, vychovával její dceru jako vlastní.
Ale to ho nevyloučilo z podezřelých. Mohl ztratit nervy,
mít špatnou chvíli. Kdo ví? Ronnie byl jedním z prvních lidí,
se kterými detektivové z oddělení
vražd mluvili.
Šerifové mě vyslýchali a já na všechno odpověděl. 3.
Března jsem akorát docházel na vysokou Harbor College. Na nic speciálního,
dělal jsem umění. Protože umění mi fakt šlo.
Manželce jsem řekl: „Půjdeme ke kamarádovi Gergovi domů.“
Poflakovali jsme se v garáži, popíjeli jsme a kouřili.
A šli jsme. Ona se nezúčastnila, byla těhotná.
Nechtěla zůstávat celou noc vzhůru v garáži.
Tak jsem chápal, že chce domů.
Jeli jsme domů. Řekl jsem jí, že se tam vrátím. A ona: „Ne, nechci,
aby ses vracel.“ A já na to, že se vrátím. „Ne, koukej zůstat.“ A já: „Terri,
vrátím se tam.“ A pak jsem vyšel ze dveří.
Šel jsem směrem ke kamarádovi. Slyšel jsem prásknutí dveřmi,
a tak jsem se otočil. Vycházela ven uličkou.
Měli jsme v uličce branku, kterou se procházelo do jiné ulice.
Tam bydlela kousek její sestra. Říkal jsem si, že je naštvaná,
půjde si za sestrou postěžovat a zanadávat na mě. Bude v pohodě.
A potom už jsem ji nikdy neviděl.
Kolikrát se ztratí manželka a muž prohlásí:
„Prostě odešla. Nevím proč a nevím kam.
Nevím, co se s ní stalo“? A v devíti případech z deseti je
to kravina. A udělal to manžel.
Požádali mě, abych si sundal košili. Hledali škrábance,
ale nic jsem na sobě neměl. A tak se dál ptali:
„Udělal jste to, nebo ne?“ „Ne,
neudělal.“
Když jsem Ronnieho vyslýchal, měl obavy. Byl nervózní.
Když najdou vaši ženu zavražděnou…
Jste buď zdrcení, v šoku a ta dále, nebo jste vyděšení, že se přijde na to,
že jste to udělal vy.
Když jsem odešel od šerifa, vrátil jsem se domů.
Za rohem stálo policejní auto. Sledovali můj dům.
Velmi rychle se začal obávat, že je podezřelý. Což taky byl.
Zavolal jsem strejdovi, Henrymu Salcidovi, trestnímu obhájci. A strejda mi řekl:
„Nemluv s nimi, vyhýbej se jim.“ A to jsem udělal.
Byla jsem bez táty, takže když se máma vdala za
Ronnieho a zjistila jsem, že budu mít sourozence,
okamžitě jsem myslela, že teď s Ronniem,
novým dítětem a mamkou utvoříme úplnou rodinu.
A hrozně jsem se na to těšila, tak moc.
Ale když se stalo to s mamkou, s Ronniem jsem nezůstala.
Přišla rodina ze strany otce a hned si mě vzala.
Moc mi chyběla, když si ji odvedli. Zničilo mě to.
5. BŘEZNA 1980 DEN PO VRAŽDĚ TERESY
V průběhu pitvy odebrali stopy po znásilnění – ale odběry v roce 1980
vůbec nevypadaly jako dneska. Ostříhali jí nehty na rukou,
protože se zdálo, že pod nehty má nějaké vzorky,
které by potenciálně mohli porovnat s krevní skupinou.
Taky odebrali stěry, které netestovali na DNA,
ale daly se otestovat na přítomnost spermatu.
Odvezli jí do márnice. Zašel jsem tam a požádal,
jestli ji můžu vidět, protože jsem zařizoval pohřeb.
Stáhli z ní prostěradlo jen napůl a mně už se úplně podlomila kolena.
Nemohl jsem uvěřit tomu, co vidím.
Neměla vůbec žádné rysy v obličeji.
Byla to jen totální temnota – místo tváře černá díra. Ihned jsem jim pověděl,
že budu chtít zavřenou rakev. A dítě zavinout a uložit do její náruče.
Aby spolu zůstali navěky.
Vyšetřovatelé mluvili se spoustou přátel a příbuzných.
Moc neměli čeho dalšího se chytit.
Dozvěděli se, že poslední, kdo Teresu viděl, byla její sestra.
Dorazila k sestře do domu. Ta chtěla, aby u ní zůstala, ale nestalo se.
Teresa ze sestřina domu odešla uprostřed noci.
Jedna sestřenka si pamatovala, že den před tím, než ji našli mrtvou,
chtěla vyrazit na pláž.
Ani Teresa, ani Ronnie neměli auto. Není vyloučené, že na pláž odjela stopem.
A tak byli vydáni na milost tomu, kdo co zahlédl. A odehrálo se to v noci,
objevili ji brzo ráno. A nikdy se nepřihlásili žádní svědkové.
Vyšetřovatelé neměli při pátrání po tom, kdo ji zavraždil,
k dispozici moc nástrojů.
Na Ronnieho, manžela Teresy Broudreauxové, se dívali jako na možného podezřelého.
A po důkladném vyšetřování došli k závěru, že měl Ronnie alibi.
Ronnie pobýval dané noci, kdy zavraždili jeho manželku, u kamaráda,
měl na to několik očitých svědků. To ho jako vraha manželky vyloučilo.
A i když policejní vyšetřovatelé Ronnieho vyřadili,
už se o tom těžko přesvědčovali rodinní příslušníci a blízcí,
kteří se domnívali a věřili, že je za smrt jejich dcery, jejich matky,
jejich sestry, zodpovědný.
Když mi bylo asi osm nebo devět,
se sestřenicí jsme prohrabávaly krabice a šuplíky její mámy.
A našly jsme tam maminčinu pitevní zprávu.
A já na to: „Cože? Tvrdili,
že se utopila.“ Pořád jsem žila v přesvědčení,
že se utopila. A říkám:
„Tohle všechno se jí stalo?“ Všichni na matčině straně rodiny měli za to,
že ji zabil Ronnie. Okamžitě jsem tomu uvěřila,
protože se hodně hádali.
A já jsem u toho byla a všemu přihlížela.
Žila jsem tam a každý den to sledovala.
Došli k závěru, že nejsem podezřelý. Ale neměli nikoho dalšího.
A tak si všichni mysleli, že jsem to udělal já.
Ani nedokážu spočítat, kolikrát na mě někdo vystřelil,
protože si myslel, že jsem to udělal.
Před její smrtí na mě nikdo nikdy nevystřelil.
Traumatizovalo mě to. Nechtěl jsem žít.
Když vaše manželka zmizí uprostřed hádky a my nemáme stopy,
co by poukazovaly na někoho dalšího, kdo to spáchal,
a vaše alibi potvrdili jen vám blízcí lidé,
a může jít o legitimní alibi nebo ne, zůstáváte pro své okolí podezřelý.
Neměli jsme očité svědky. Neměli jsme v té době ani
žádné použitelné důkazy. Nemohli jsme udělat vůbec nic dalšího.
Nakonec zůstala vražda Teresy Broudreauxové nevyřešena.
Odložili ji stranou mezi nevyřešené případy na desetiletí.
Když jsem byla malá, kvůli mámě jsem plakala.
A vyptávala jsem se. Měla jsem tolik otázek,
na které mi nikdo nebyl ochotný odpovědět. Nikdo nechtěl mluvit o tom, co se stalo.
Nikdo mi nic neřekl. Říkali, abych byla zticha.
Že se nevrátí. Nějak jsem si zvykla, že nemám rodiče.
Prázdnotu po mé mámě se mi nikdy nepodařilo
zaplnit. Nemyslím, že se to kdy zacelí.
Po celá léta si na mě lidi ukazovali, vyhýbali se mi. Nesrovnal jsem se s tím.
Nemyslel jsem na svou dceru. Nemyslel jsem na Terri.
Pracoval jsem jen proto, abych se sjel a nemusel
se vyrovnávat se vším tím tlakem: „Hele, to je on. To je on. Zabil svoji
ženu.“
Když jsem byla starší, někdy jsem Ronnieho vídala projít kolem.
Nechtěla jsem s ním mluvit. Nevěděla jsem, co cítit. Protože jsem si říkala:
„Opravdu on? Mohl to fakt udělat?“ Začala
jsem pochybovat o lidech, protože oni mi to napovídali.
Viděla jsem, že se často hádali, ale mohl ji opravdu zabít?
ODDĚLENÍ VRAŽD PŘI ODDĚLENÍ ŠERIFA LA
33 LET PO VRAŽDĚ TERESY BROUDREAUXOVÉ
Když jsem případ dostal, měl jsem vazbu na jeho kulturní pozadí.
V 80.
Letech panovala ve Wilmingtonu v podstatě stejná kultura jako ve východním
LA v oblasti, kde jsem vyrůstal. Převážně hispánská,
lowrider kultura, gangy, zločin.
Občas jsem viděl, jak se moji rodiče báli.
Měli strach zavolat policii.
V roce 1980 mi bylo třináct. Kdybyste mi pověděli,
že budu jednou zapojený do vyšetřování vraždy,
k níž došlo v Palos Verdes Estates, odvětil bych, že jste zešíleli.
Nikdy jsem nebyl dítě, co hlásá, jak se chce stát poldou.
Bylo to poslední, co jsem kdy myslel, že budu dělat. Vášeň se z toho stala,
až když jsem pracoval a začal si všímat toho, jak můžete věci měnit.
Ralph měl spíš tichý, mazaný přístup. Pracoval na sobě a udělal si jméno.
Ralph nikdy nechtěl povýšení. Chtěl být zatraceně dobrým detektivem.
Lidé se mě vždycky ptají: „Jaké to je?
Pracovat na vraždách?“ Je to jako žonglování
v oceánu. Nechcete se utopit, ale ani upustit míček.
Když se díváte na odložený případ, musíte překonat spoustu rozličných věcí.
Vyšetřování se za deset, patnáct, dvacet let proměnila a posunula dopředu.
Rozvinuly se různé techniky a myšlenkové postupy.
Musíte oddřít trochu té detektivní práce postaru. Musíte jít vyhledat svědky.
Ale technologie znamenají u nevyřešených případů ohromnou výhodu.
Tento případ byl z roku 1980, to je léta před DNA.
Můžete zkoumat nejrůznějšími vyšetřovacími postupy. Teď se můžeme vrátit,
ty důkazy vzít a vytvořit DNA profily.
Bylo tam několik důkazů z místa činu, které se uschovaly. Věděli jsme,
že toho máme dost a jde o věci, co můžeme potenciálně otestovat.
Šerifovo oddělení mělo výbornou kriminalistku.
Zatímco kriminalistka dělala na důkazech a snažila se zjistit,
zda máme dost genetického materiálu, uvědomili jsme si,
že moc nemá, s čím pracovat.
Nehty nakonec nebyly tak užitečné, jak jsme doufali.
Ani další důkazy z místa činu nám moc nepomohly.
Na láhvi od alkoholu se nenašly otisky ani DNA.
Na kelímku byl jediný otisk prstu od Teres.
A na rozdíl od toho, co vidíte v kriminálkách v televizi,
lidé bohužel nerozsévají svoje DNA po každém místě činu, kam zamíří.
Museli jsme přemýšlet, jak jejího vraha identifikovat.
A tehdy jsme se uchýlili k důkazům od koronera.
Na soudním se podařilo získat DNA nalezené na oběti.
Kriminalistka vzala vzorky z pubického ochlupení a v podstatě je proprala.
A po proprání mohla vzorky dát do centrifugy,
co se otáčí a vyhodí vám tak zvanou peletu.
A na onu peletu se pak dá podívat pod mikroskopem a určit,
jestli je v ní nějaký genetický materiál.
A jí se podařilo najít jednu hlavu spermie.
A na ní konečně mohla provést DNA testování.
Cílem bylo možné sestavení profilu DNA. Protože sice máme tělesnou tekutinu,
ale ještě to neznamená, že vzorek postačí k tomu,
abychom získali profil DNA. Někdy je to k ničemu.
Pokud nemáte důkazy, je to slepá ulička.
9. LEDNA 2014 34 LET PO VRAŽDĚ TERESY BROUDREAUXOVÉ
Detektiv Ralph Hernandez dostal můj případ a zavolal mi. Ulevilo se mi,
že mě chápal. Znal můj životní styl, čím jsem si prošel, věděl o závislosti,
ganzích, o všem. Když pocházíte z východního LA,
takové věci znáte. Jako policajt o nich víte ještě víc.
Víc než já.
Zacházel se mnou, jak by jednal s kýmkoli jiným.
Ne protože jsem Chicano. Choval se tak, protože jsem lidská bytost.
A tak jsem s ním mluvil a řekl mu, že mám další informace.
ŠERIF OKRESU LOS ANGELES
Ronnie nám vyprávěl o tom, jak ho oslovila známá ze sousedství
se slovy: „Hele, cítím se mizerně. Držím to v sobě několik let. Chci,
abys o tom
věděl.“
Na konci devadesátek jsem ještě pořád žil dost divoce.
Jednou jsem byl v baru a vešla tam moje kamarádka, kterou jsem dlouho neviděl.
Šla ke mně a říká: „Ronnie, vím,
kdo zabil tvou
ženu.“
Život jde dál a lidé si vzpomínají na barvité
detaily traumatizujících událostí z minulosti. Uvědomí
si: „Vybavilo se mi tohle, musím to někomu povědět.“
Když jsem detektiva poznal, už jsem chvíli abstinoval.
Cítil jsem se špatně a napadlo mě, že nastal čas,
kdy už zvládnu nějaké odpovědi.
Byla to kámošova manželka.
Byla pryč tak dlouho, že jsem si říkal, co se jí stalo.
Nevěděl jsem to, nesledoval jsem ji.
Povídali jsme, začala brečet a povídá: „Vím, kdo ji zabil.“
POLICEJNÍ ZÁZNAM
A já se ptal, co tím jako myslí?
Řekla mi, že ji unesli dva chlapi, co ji sexuálně týrali.
Nabrali ji do auta a prohlásili, že si má dát cosi na jazyk. Popsala,
že jakmile si dala tekutinu na jazyk, okamžitě ochrnula.
Že prý slyšela a viděla, ale nemohla se pohnout, byla jako paralyzovaná.
Mučili ji, sexuálně zneužili, a pak mi pověděla, že zaslechla:
„Co uděláme s tělem?“ A pak: „Vezmeme ji tam,
kde jsem se zbavil
Terri.“
Ale za jízdy vyskočila a někdo z projíždějícího
auta zastavil a pomohl jí. Odvezl ji pryč.
Tu osobu, co zmínila, jsem znal. Znal jsem ho dobře.
Odpovídalo to některým jeho rysům.
To je informace z druhé ruky, že? Jedna dívka řekla Ronniemu,
Ronnie to povídá nám. Potřebovali jsme ji najít.
Měl jsem z původních zpráv pár adres lidí, co bydleli v sousedství.
A tak klepal na dveře.
Žila v jiném státě. Dopátral jsem telefonní číslo
a začali jsme se bavit. Velmi spolupracovala a byla ochotná se
s námi setkat, což je obrovská věc.
Zaletěli jsme za ní.
Ralph jel do Texasu, aby s ní promluvil. V tu chvíli mi došlo, že pro to udělá,
cokoli bude třeba. A měl jsem z toho fakt dobrý pocit.
Rozhodně jsem cítil, že po 33 letech mám konečně
někoho na své straně.
Akorát jsme přiletěli a zavolali mi z laborky, oznámili mi,
že mají v CODISU shodu s DNA z důkazů z místa činu. To bylo neskutečné,
ale taky zároveň trochu matoucí, protože nešlo o člověka,
k němuž jsme se domnívali, že nás to na základě výpovědi
naší informátorky
dovede. Šlo o úplně jiného člověka.
Díky kriminalistce jsme nyní měli jméno.
Vyšla jí shoda s mužem jménem Robert Yniguez.
Kdo byl Robert Yniguez? Odkud pocházel? Co dělal? Kde byl? Kde byl před 34 lety?
Robert Yniguez nebyl nikde ve složce. Nešlo o nikoho z vyslýchaných.
Jeho jméno nikdo nikdy nezmínil a to v původních
záznamech figuruje hromada jmen. Jeho mezi nimi nebylo.
Ale bylo to velice vzrušující.
Vrátili jsme se z delší cesty a rozhovoru s naší informantkou,
ze kterého se vyklubala slepá ulička.
Rychle jsme zahájili prošetřování minulosti Robera Ynigueze.
Vytáhl jsem kriminální spisy a Robert Yniguez
byl roku 1981 zatčený za znásilnění.
Obětí byla v tomto případu stopařka, kterou nabral a následně ji znásilnil.
Oběť to nahlásila. Okamžitě po znásilnění ho zatkli.
Obžalovali ho před soudem. Zadrželi ho kvůli předběžnému slyšení.
Oběť dorazila svědčit,
ale pak bylo jistou dobu před procesem obtížné tuto oběť dohledat.
A případ tak zamítli a propustili ho.
Přesuneme se do roku 1982, kdy ho zatkli za další znásilnění,
za které ho odsoudili a poslali do vězení.
A díky tomuto trestu zanesli jeho DNA do databáze CODIS.
Protože je shoda v CODISu pouze vodítkem ve vyšetřování,
máme povinnost udělat takzvaný potvrzující vzorek.
Potřebovali jsme získat vzorek jeho DNA. A porovnat ho s důkazy,
co jsme našli v sadě od koronera. Takže dalším krokem bude
vystopovat pana Ynigueze.
Detektiv Ralph Hernandez se mě zeptal, jestli vím, kdo ten Robert Yniguez je.
Odpověděl jsem ne, ale cítil jsem naději. Díky DNA ty bídáky vždycky chytí.
A už měli DNA. Teď už jen museli najít jeho.
Sexuální delikventi se musí na svoje narozeniny registrovat.
Narozeniny pana Ynigueze měly být čtyři měsíce nato,
co se detektiv Hernandez dozvěděl, že jde o potenciálního podezřelého.
Nejsnadnější tak bylo pana Ynigueze najít, jakmile se půjde registrovat.
Yniguez byl na stanici Harbor a chystal se registrovat jako sexuální delikvent.
Tehdy jsme se o něm chtěli dozvědět víc. Chtěli jsme potvrdit, kde bydlí,
kde pobýval, kdo je jeho rodina, kdo jsou jeho přátelé.
Protože tam možná byla nějaká vazba na Teresu.
Taky jsem chtěl obdržet vzorek DNA, a tak jsme mu řekli,
co jsme zač, odkud jsme. A on byl ochoten s námi promluvit.
Kde jste žil, než jste šel do vězení?
Myslím, že jsem žil ve Wilmingtonu.
Potuloval jsem se kolem, ale nikoho jsem tam skutečně neznal.
Vlastně jsem neměl žádný velký plán. Moje první myšlenka byla – buď svůj,
mluv s ním, ať se uvolní. A všechno se vyvíjelo od toho.
Chodíval jste někdy na mejdany na pláži?
-Ne. Ne. Ne. -Nikdy? Nikdy jste tam nechodil?
A nikdy jste nebyl v Malaga Cove, Palos Verdes Estates?
Ralphův přístup byl velice nekonfrontační. Snažil se,
aby se Yniguez cítil uvolněně a příjemně. A pak se pokoušel projít informace,
které měl už z dřívějška. Zkoušel,
zda se mu podaří je poskládat do určitého příběhu.
Povězte mi o případu, za který vás zatkli.
Vzal jsem ji na pláž Redondo. Měli jsme sex.
Jo. Odmítala, ale pak se tomu poddala.
-A obvinili vás ze znásilnění, že? -Jo.
Pustili vás, protože se neukázala.
Dobře.
Říká vám něco jméno Teresa?
-Ne. -Ne? Vůbec nic?
Občas jsem to dokázal vysledovat na jeho hrudi – ten těžký dech, jak lidi popisují.
Líčí, jak vidí srdeční tep a tlukot srdce skrz košili.
Mohli jste si všimnout hlubokých dechů. Očividně byl nervózní.
Ukážu vám pár fotek.
Dobrá.
Znáte tuhle dívku? Nebo si na ni vzpomínáte?
-Ne. -Ne?
Tuhle ženu našli mrtvou na pláži.
Určitě vám nepřipadá povědomá? Teresa Broudreauxová.
-Ne. -Tohle je z března 1980.
Ne, vůbec.
Zapírání bylo důležité, protože jsme měli silné DNA důkazy.
Kdyby přišel s tím, že s Teresou chodil manželovi za
zády a dané noci s ní měl sex, zkomplikovalo by nám to případ.
-Ne. -Ne?
Proto bylo zapírání o tolik mocnější.
Existuje důvod, proč by bylo vaše DNA
na místě činu?
Ne, ne, to by nemělo být.
-Nemělo by? -Jo.
Jsme tady a víme, že nám můžete pomoct.
Protože vaše DNA na místě činu bylo.
Nechápu, jak je to možné.
Já tu holku ani neznám.
Pokud chcete s podezřelým dobře vycházet, musíte mu něco dát.
A já pro něj měl informace, které se potřeboval dozvědět.
Mohlo to u něj cosi podnítit – aby sdělil něco, co nám pomůže se dobrat pravdy.
Protože co kdyby měl nějaké věrohodné vysvětlení?
Takže pro vás není vůbec problém, že je tam vaše DNA?
Ne.
Pak nám budete ochotný poskytnout vzorek slin?
Jasně.
Vážím si toho.
Z výslechu jsem odcházel s pevným přesvědčením,
že máme našeho člověka. Ale bylo důležitější postavit případ
a až pak vyrazit a zatknout ho.
Získali jsme DNA z úst pana Ynigueze a šerifovo oddělení tak mohlo
provést potvrzovací test.
Vyšla u něj shoda. A bylo statisticky dokázáno,
že shoda odpovídala jednomu v 82, 5 bilionu.
A na planetě žije pouze sedm miliard lidí. Takže jedna v 82 a něco bilionu
je poměrně zásadní shoda.
U případu už bylo velice jasné, že jde o našeho vraha. Otázkou nyní bylo:
„Co můžeme udělat,
abychom to ještě
vylepšili?“
Případ znásilnění v roce 1981 platil za důležitý,
protože Yniguez narazil na ženu ve Wilmingtonu
na zastávce a nabídl, že ji sveze.
Teresa byla naposledy spatřena ve Wilmingtonu. Naštěstí se mi
podařilo dohledat rozhovor s obětí znásilnění z roku 1981.
POLICEJNÍ ZÁZNAM, PŘEŽIVŠÍ ZNÁSILNĚNÍ ROKU 1981
Když jsem ho potkala, nestopovala jsem. Jen jsem šla.
Zastavil a zeptal se, jestli nechci svézt. Řekla jsem, že jo.
Popsané okolnosti se podobají tomu, co se podle nás stalo i Terese.
Jak moc jste si jistá, že vás ten muž znásilnil?
Stoprocentně.
Přestala jsem se bránit, protože vyhrožoval, že mě zabije.
Cítila se ohrožená. Poddala se. Teresa skončila zbitá a zavražděná.
Domnívám se,
že Teresa se bránila a Yniguez dostál svých
výhružek a bil ji a nakonec i zavraždil. Byla to důležitá věc,
co náš případ mnohem víc provázala.
Kdykoli se zabývám odloženým případem, pokud mohu, chci se sejít s podezřelým.
Chci si ho sám zhodnotit. Chci vidět, jak reaguje na moje otázky. Chci sledovat,
jestli nakonec věci jen nezhorší. K čemu se přizná? Co budu mít za potíže?
Co se stane? Je to jediná šance na rozhovor s
podezřelým, kterou kdy dostanu.
Jakmile je případ v evidenci,
nemůžu s ním mluvit.
Robert Yniguez řekl Ralphu Hernandezovi, že nikdy oběť nepotkal,
nikdy s ní neměl sex, že nikdy nebyl v Palos Verdes Estates,
ani na té pláži u Malaga Cove. Čím neústupnější byl v popírání,
tím lépe mohl případ postupovat kupředu. Protože jsem mohl dokázat,
že to zkrátka není pravda.
John se mnou chtěl jít znovu vyslechnout Roberta Ynigueze.
Tak jsme si s ním oba zašli promluvit.
-Dobrý den. -Dobrý, chtěl bych mluvit s Robertem.
Kdo jste?
Jmenuju se Ralph. Ví, kdo jsem. Tohle je John.
Druhý výslech nebyl ideální. Částečně kvůli jeho manželce a dceři.
Měl doma rodinu.
Pojďte dál.
Děkuju.
Vypadá to, že ho jdete zatknout.
-Bože, to ne. Ne, pak půjdeme pryč. -Dobře.
Jen jsem doufal v deset minut a možná trochu soukromí, pokud dovolíte.
-Proč? Nemá nic, co by přede mnou skrýval. -Nic před ní neskrývám.
Říkáme si všechno.
Chtěl jsem na vás brát ohledy, abychom si s ním mohli promluvit
bez dalších lidí, kdyby si to přál.
-Ale pokud mu to takhle nevadí. -Ne, může být tady.
Bylo velice nepravděpodobné, že by to řekl ženě,
která s ním ještě v době vraždy nebyla. „Hele, mimochodem,
abys o mně všechno věděla, než jsme spolu začali chodit,
znásilňoval jsem a vraždil.“
Chtěl jsem to provést v soukromí a bez ohledu na to, kolikrát jsme to navrhli,
stál za svým: „Ne, nemáme tajemství.“ Museli
jsme ho vyslechnout před ní.
-Jen mě vyslechněte. -Nemám s tím nic společného.
Nechtěl to všechno přiznávat před nimi.
A když na něj John začal tlačit podrobnostmi
o incidentu, začal to zapírat. Choval se hodně defenzivně.
Já si za tou verzí stojím.
Neznal jsem ji. Nikdy jsem ji neviděl. Nepotkali jsme se.
John během rozhovoru Ynigueze z vraždy nařkl.
Řekl jste, že jste tu dívku nikdy neviděl.
-Ne. -A jaké si myslíte, že jsme našli DNA?
Nejspíš moje sperma.
Jo. Můžete mi vysvětlit, jak se to mohlo stát, Roberte?
Nemělo by tam být.
Protože jsem ji ani neznal. Nikdy jsem ji neviděl.
-Roberte. -Nemám s tím nic společného.
Máme vaše semeno na pubickém ochlupení té mrtvé ženy.
Tu mrtvou ženu někdo nabral na stejném místě,
kde jste tou dobou o rok později nabíral Lori.
Tahle žena měla rozbitou hlavu.
Nátlak u něj vedl jen k dalšímu zapírání, ale John ho donutil připustit,
že nevěří vlastnímu popírání. Takže se kruh uzavřel.
Souhlasíte, že pokud v sobě měla vaše semeno,
znamená to, že jste ji musel znát
a mít s ní dané noci sex na pláži?
Jo, to by bylo logické.
Kdybyste teď byl na mém místě, věřil byste tomu, co říkáte?
-Co myslíte? -Já bych mu věřila.
Paní, neptám se vás.
Kdybyste teď byl na mém místě, věřil byste té historce? Řekněte.
Ne, nevěřil bych tomu.
Nemyslím, že tomu uvěří ani dvanáct porotců.
Ve tváří měl rezignovaný výraz. Věděl, kam se to ubírá.
Nepřejte si mě, jestli půjdu zpátky do podělanýho vězení
-za něco, co jsem neprovedl. -Dobře, poslyšte.
Ale nevím jak to. Hotovo? Začíná mě to vytáčet.
Jo, seženu právníka. Seženeme právníka.
-Počkat. Poslouchejte. -Jsme hotoví?
-Hotovo. -Roberte, ne, poslouchejte.
Už není co říct.
Pokud nám řeknete, že máme odejít, půjdeme.
-Jo. -Paní, nemluvím s vámi.
-Mluvím s ním. -Chci, abyste odešli.
Dobře. Fajn. Je to na vás.
V tu chvíli jsme byli přesvědčení, že toho máme dost. Měli jsme DNA.
Měli jsme Yniguezovo zapírání. Měli jsme ho.
ZÁŘÍ 2017 37 LET PO VRAŽDĚ TERESY BROUDREAUXOVÉ
V září 2017 jsme konečně zakročili.
Nechali jsme Ynigueze po cestě z domu sledovat naším týmem.
A nechali jsme ho zastavit hlídkovým vozem. Následně ho zatkli za vraždu.
Moc nám toho neřekl, ale tehdy už to bylo jedno.
Měli jsme celkem dost důkazů i informací, co prezentovat.
Stále si pamatuju, jak jsem volal Ronniemu.
Zazvonil mobil, kde stálo: „Detektiv Ralph.“ Zatraceně. Je hrozně brzo.
Znervóznil jsem a poklepával jsem nohama. Zvedl jsem to. „Ronnie?“ Říkám: „Ralphe,
co se děje?“ „Sedíte zrovna?“ A pak mi srdce udělalo úplně bum.
Řekl jsem mu, že ho máme a vznášíme obvinění.
Brečel jsem. Seděl jsem v autě a brečel a brečel tři čtvrtě hodiny.
Byl to emocionální telefonát.
Zavolali mi se slovy: „Za hodinu pořádáme tiskovku. Našli toho,
kdo zabil vaši matku.“ A já jsem se rozbrečela,
nemohla jsem tomu uvěřit. Říkali mi, že mám ihned přijet do centra LA.
Nemohla jsem dorazit. Ale můj nevlastní táta ano. Samozřejmě. Byl u toho všeho.
Tisková konference byla hlavně pro Ronnieho
– aby mohl médiím odvyprávět a vylíčit, čím si prošel.
Detektive. Děkuju.
Díky.
V den tiskovky mě můžete vidět vzadu, jsem trochu nervní.
Potil jsem se a začal jsem tam vypadat jak Rudy Giuliani.
Nyní chceme představit Ronnieho Fematta,
který byl v té době manželem Teresy Broudreauxové.
Děkuju.
Dobrý den.
Je tomu více jak 37 let…
MANŽEL OBĚTI
… a na dnešní den čekám dlouhou dobu.
Chtěl bych poděkovat rodině, že ve mě vždycky věřila a stála při mně.
A chtěl bych poděkovat těmto lidem.
Protože bez nich bych tu dnes nebyl.
Čím jsem si prošel, trvá už dlouho.
A ta nejistota – nevědět proč a jak…
Jsem rád, že tenhle den přišel.
Moc vám děkuju.
Teď už všichni vědí, že jsem to neudělal. Sejmuli ze mě těžké břemeno.
Teď už lidé znají pravdu.
Pro mě i pro Ronnieho bylo důležité tohle uspořádat.
Jakmile mi řekli, že to neudělal, řekla jsem si: „No panečku.“
Zkoušeli jsme navázat vztah. Ale věci ne vždycky vyjdou.
2. října 2017 jsem podala stížnost na Roberta
Ynigueze. Prvním bodem byla vražda, druhým znásilnění.
S ohledem na okolnosti a zákon i důkazy v dané době jsme ho nemohli obvinit za
to dítě.
Než jsme mohli vybrat porotu a jít s případem před soud,
obžalovaný prostřednictvím právníka naznačil, že by chtěl jít na dohodu.
Byl ochoten přiznat vinu z vraždy druhého stupně,
což odpovídá trestu patnáct let až doživotí. A přiznat,
že Teresu ve skutečnosti zabil.
Mám pocit, že nejspíš nechtěl,
aby jeho žena a nevlastní dcera vyslechly všechny detaily jeho zločinů.
Když jste v jeho pozici, a tak jako tak vás odsoudí,
možná raději zvolíte možnost, ve které si můžete zachovat svou nevinu
alespoň v soukromých rozhovorech s nimi.
Byl odsouzen v říjnu 2019.
To dělá 37 a půl roku, 40 let, než byl odsouzen.
A já s tím trápením žiju každý den.
Kdyby byl obžalovaný odsouzen při procesu,
došlo by na povinný rozsudek na doživotí bezpodmínečně minimálně.
S přiznáním a patnácti lety až doživotím má nárok žádat o podmínku.
Ale protože u poroty nikdy nevíte, co se stane, je to riskantní.
Vzhledem k jeho věku a patnácti letům až doživotí se ven už nedostane.
Teď mohu v noci spát s vědomím, že nemůže ublížit nikomu dalšího.
Hodně se mi ulevilo, když bylo po všem. Bylo to pro mě velmi zdrcující.
Teď se mohu začít uzdravovat.
Zařídil jsem,
aby květinářství nedaleko Malaga Cove vyrobilo pěknou kytici ve tvaru kříže.
Vyzvedl jsem ho a všichni jsme zajeli až na místo.
Byli jsme tam s rodinou, která vztyčila kříž. A na stuze stálo: „Je po všem.“
Byl divný pocit tam stát. Už jsem tam několikrát šel,
ale teď už jsme Ynigueze odsoudili. Měli jsme odpovědi.
Ralph Hernandez to napravil. Došel spravedlnosti. Dal mi všechno,
co jsem potřeboval, abych to nechal za sebou.
Nemůžu mu za jeho práci dost poděkovat.
Je to správný Chicano. Myslím tebe, Ralphe. Měl bys být na sebe pyšný.
Jsem moc pyšný. Úžasný pocit, když můžete rodině přinést odpovědi.
Velice uspokojivý, když si uvědomíte,
že plody vaší tvrdé práce a všech těch hodin
a všech těch let opravdu něco změnily.
Veškeré případy nezvěstných jdou přes vraždy. Pokud jste nezvěstní,
velká otázka je – proč?
Otec tří dětí, skoro dva metry vysoký Smith, zmizel.
Gavin Smith dělal manažera ve Fox, výjimečný člověk.
Bylo velmi nestandardní, aby se někdo takový jednoduše vypařil.
Dělo se tu něco podivného.
Byl celý zmatený.
Gavin měl vášnivý poměr.
Je to záhada, ale někdo musel něco vědět. jednoduše vypařil.