ДЕПАРТАМЕНТ ШЕРИФА ОКРУГУ ЛОС-АНДЖЕЛЕС —
НАЙБІЛЬШИЙ ДЕПАРТАМЕНТ У КРАЇНІ,
ВІН ОБСЛУГОВУЄ НАЙБІЛЬШ НАСЕЛЕНИЙ ОКРУГ.
ТАМ РОЗСЛІДУЮТЬ НАЙЖОРСТКІШІ Й НАЙСКЛАДНІШІ ВБИВСТВА.
ОСЬ ЇХНІ ІСТОРІЇ.
20 СЕРПНЯ 2001 РОКУ 18:00
Брюс подзвонив мені 20 серпня,
сказав, що його дружина, Джена, зникла зранку.
Спитав, чи я не знаю, де вона.
Я була Джені дуже близькою подругою, практично сестрою.
Кажу: «Ні, я її не бачила.
Гадки не маю, де вона може бути».
Питаю: «Брюсе, я тобі можу чимось допомогти?»
Він розридався і сказав:
«Можеш мені повідомити, де моя дружина».
В департаменті шерифа Лос-Анджелесу найкращі з найкращих.
У Лос-Анджелесі розглядають найбільш резонансні справи.
Треба бути відданим роботі на 110 %.
Це вбивство. Тяжчого злочину не існує.
Усе зводиться до пристрасті й покликання.
Справедливість приходить через пошук правди.
УБИВСТВО: ЛОС-АНДЖЕЛЕС
20 серпня 2001 року Брюс Кокліч зателефонував до шерифа Лейквуду
заявити про зникнення його дружини, Джени.
ДЖЕНА І БРЮС КОКЛІЧ
Брюс сказав: «У нас є офіс з нерухомості в північній частині Лонг-Біч,
Джена мала прийти туди на роботу,
і я не знаю, де вона».
Брюс і Джена займалися нерухомістю в Біксбі-Ноллз.
Офіс у Лонг-Біч був неподалік від порту
і недалеко від їхнього дому в Лейквуді.
Наступного дня, у вівторок, 21 серпня, Брюс повідомив, що Джени немає.
Вона не повернулася.
Тож виник підвищений інтерес:
«Де вона? Що з нею сталося?»
Ми всі сиділи, заламуючи руки,
намагалися зрозуміти, що сталося.
Брюс був розбитим. Сидів на дивані,
обхопивши голову руками, плакав як немовля,
і розповідав усе так детально, як міг.
Що машина зникла
і що він намагався придумати, що робити,
де почати шукати, може, найняти гелікоптер,
найняти команду шукачів.
Я знаю, як слідча зниклих,
що 99,9 % людей повертаються протягом 24 годин.
Правоохоронці перевіряють певні речі
після перших 24 годин,
коли стає імовірніше, що з ними щось сталося,
що вони не втекли.
Вони стали жертвою злочину?
Їхню машину викрали? Стався нещасний випадок?
Ми перевірили лікарні та ДТП.
Встановили, що проблема не тут.
Мене відправили в дім Коклічів.
Я вирішила звернутися в забійний відділ,
бо розслідування займе набагато більше часу,
і однією зі слідчих була Карен Шонка.
Маленькою, коли я думала, ким хочу стати, коли виросту
думала так: «Хочу стати поліцейською,
щоб можна було ганяти на машині».
Мене взяли в департамент шерифа округу ЛА в 1986 році.
Бути жінкою в поліції в середині 80-х було важко.
Іноді доводилося показувати, що я гідна.
Я виходила за рамки того,
що робив чоловік-заступник або детектив.
Я хотіла просто працювати
і дбала, щоб моя робота була феноменальною.
Карен гнула спину.
Благослови її бог.
Вона не збиралася дати комусь позбавити її мрії.
Брюс і Джена мали дім у Лейквуді, на північ від Лонг-Біч,
неподалік від поля для гольфу.
Прекрасний дім.
Приїхавши додому до Коклічів, ми поговорили з Брюсом.
Він сказав мені, що в понеділок уранці
він поцілував Джену на прощання приблизно о шостій ранку.
Вони були партнерами в агентстві нерухомості.
Зазвичай Джена приїжджала в офіс приблизно о 9:00–9:30.
Десь о 10:00 чи 10:30 Брюс сказав:
«Я почав питати інших агентів нерухомості,
де дружина. Вони казали, що вона ще не прийшла».
Брюс і Джена мали ділового партнера, Кріса Ботосана, він тоді був в офісі.
І Кріс вирішив поїхати з Брюсом додому, дізнатися, чи Джена там.
Її машини немає. Сумки немає. Мобільного немає.
Навіть сигналізація на домі ввімкнена.
Він замислився: куди ж вона могла поїхати?
Зник дорослий. Треба розглянути всі ймовірності.
Може, вона втекла.
Може, був позашлюбний зв'язок.
Треба було розглянути це все.
Який їх психічний стан? Чи приймає ліки?
Такі речі можуть сказати, що з людиною відбувається.
У цьому випадку щось здавалося не так, щось було підозріле.
Брюс сказав, що в п'ятницю
Джена ходила на концерт з подругою, Ніні.
І додому повернулася, мабуть, після опівночі.
Брюс сказав, що вони з Дженою хотіли провести спокійні вихідні,
лише удвох.
У понеділок Брюс заявив, що його дружина зникла.
Ніхто не міг визначити, що з нею сталося.
Це їй зовсім непритаманне.
МАТИ ДЖЕНИ
Вона наче крізь землю провалилася.
Брюс дав нам згоду обшукати дім
і шукати будь-які зачіпки.
Ми перебирали сміттєві баки.
Ми оглянули все в будинку,
намагаючись зрозуміти, що сталося з Дженою.
Пам'ятаю, я перевіряла автовідповідач у них удома.
Записувала дані тих, хто дзвонив.
Брюс сказав, вони не хотіли відповідати на вихідних,
бо Джену непокоїв якийсь чоловік із незнайомим голосом,
який залишав повідомлення на їхньому автовідповідачі.
Брюс спитав: «Послухаєте ці записи?
Схоже на погрози».
Це адресувалося Джені.
Це був чоловічий голос, і він казав:
«Ти мене знаєш. Подзвони мені».
Брюс сказав, що їх із Дженою непокоїло,
що вони не впізнавали голос.
Ми давали це послухати більшості наших знайомих,
і ніхто не впізнавав.
Ми навіть питали: «Хто міг бажати їй зла? Вона мала ворогів?»
Брюс сказав: «Через її батька
хтось міг викрасти Джену».
Джену звали Джена Карпентер-Кокліч.
Її батько був сенатором штату,
дуже відомим політиком штату Каліфорнія.
Батько Джени, сенатор штату Карпентер,
був дуже популярний серед громади.
Але він вплутався в злочинну діяльність
пізніше в політичній кар'єрі.
Його за це засудили. Він навіть сидів у в'язниці.
За два роки до зникнення Джени його випустили.
Тож з боку ЗМІ було багато уваги,
думали, що це пов'язано з її зникненням.
Чи могла це бути помста
за все, що він зробив за свою політичну кар'єру?
Цей невідомий голос, що залишав повідомлення,
міг бути викрадачем.
Брюс повідомив, що вони володіли вилученим майном
у бандитських районах округу Лос-Анджелес.
Можливо, Джена поїхала туди, і там її викрали.
Джені доводилося іноді їздити туди й збирати орендну плату.
У неї був пістолет.
Вона боялася,
що її можуть спробувати пограбувати, коли вона забиратиме гроші.
Це додало ще один рівень до розслідування.
У багатьох випадках, коли люди не використовують зброю,
її легко відібрати й використати проти них.
Її немає вже день. Це на неї не схоже.
ЧОЛОВІК ДЖЕНИ
Вона дуже швидка і професійна жінка, яку я дуже люблю
і сподіваюся повернути якомога швидше.
Брюс був дуже відкрито налаштований.
Він хотів надати нам усю потрібну інформацію.
Брюс сказав, вони були одружені 11 років,
і у них був дуже щасливий шлюб.
Брюс і Джена мали схожі життєві цілі
і почали будувати бізнес з нерухомості,
дуже й дуже успішний.
Вони були прив'язані до бізнесу, але й насолоджувалися життям.
Вона його кохала.
Брюс і Джена проводили разом купу часу,
майже весь свій час.
Вони ніколи не приймали рішення, не обговоривши одне з одним,
і завжди обговорювали,
чого вони хочуть і як цього досягти.
Ми сиділи вчора пізно ввечері і думали над мотивами.
ПОЛ КАРПЕНТЕР БАТЬКО ДЖЕНИ
Навіщо це комусь?
Годинник явно цокав.
Джену могли викрасти, і ми вже втратили час.
Вона могла бути в біді.
Ми попросили ЗМІ опублікувати її фото,
фото її машини, номерного знака.
Ми потребували допомоги громадськості в пошуках Джени.
Вирішили, знайдемо машину — найімовірніше, знайдемо і Джену.
22 СЕРПНЯ 2001 РОКУ ДЖЕНА ЗНИКЛА: 2 ДНІ
Ми очікували, що буде записка про викуп,
що нам повідомлять, що вона жива,
і ми продовжували сподіватися.
Час іде.
Джена не повертається.
Джена не дзвонить.
Нічого.
Поліція опитує людей.
Нічого не вигоріло з версії про політичне минуле її батька.
Це перевірили.
Але сплило одне ім'я, коли ми опитували Брюса Кокліча.
Кріс Ботосан.
Брюс сказав, він приїхав додому з Крісом, шукаючи Джену.
Кріс був діловим партнером Джени й Брюса
у компанії з програмного забезпечення, яку щойно відкрили.
Схоже, була ситуація,
де між ним і Дженою щось сталося.
Брюс мені про це не розповідав,
але стало очевидно,
коли я кілька разів бачив їх усіх разом,
що Джена не була в захваті від цього чоловіка.
Він їй не подобався.
Кріс, будучи партнером Брюса й Джени,
отримав би зиск від зникнення Джени.
У цьому бізнесі,
якщо Джену прибрати, Кріс отримає більшу частку.
Копи сказали, можливо, Кріс якось причетний.
А тоді він покидає місто.
Це стало сигналом тривоги для департаменту шерифа.
Ми відшукали Кріса Ботосана
і підтвердили його алібі на ті вихідні:
він проводив час зі своєю дівчиною.
З Кріса Ботосана зрештою зняли підозри.
Ми поговорили з подругою Джени, Ніні.
Та сказала, що Джена в п'ятницю виглядала щасливою,
що не хотіла залишатися допізна.
Вона випила лише келих вина на концерті Еріка Клептона,
бо мала рано прокидатися
у спортзал до персонального тренера, Діна.
Дін повідомив, що тренував її персонально
вже чотири чи п'ять років.
Вона ніколи не пропускала і ніколи не запізнювалася. Ніколи.
Щосуботи вранці, близько сьомої,
вони бігали на узбережжі.
Детективи замислилися:
чи не було там романтичних стосунків?
Вона почала працювати над своєю зовнішністю.
Зробила зуби.
Скинула вагу.
В один з днів персональних тренувань
вона ходила з подругою, Конні.
Конні сказала, що не було ніякої сексуальної напруги
чи ще чогось між Діном і Дженою.
Усе було дуже професійно.
Джена була одержима тренуваннями.
Ми перевірили його історію, перевірили алібі,
і з нього зняли підозри.
Між Діном і Дженою нічого не відбувалося.
Знаючи Джену, я розумів, що не могло бути,
щоб вона втекла з коханцем.
Ніяк не було можливо, щоб вона це вчинила сама.
З нею точно щось сталося.
Дін повідомив мені, що Джена пропустила тренування
в суботу, о сьомій ранку.
Каже, дзвонив на домашній — нічого.
Дзвонив на мобільний — нічого.
Він здивувався, що вона не прийшла.
Також у неї був запис на масаж
у суботу, о 14:00, з Ніні.
Ніні сказала: «Джена не прийшла».
Вихідні минали, вона намагалася зв'язатися,
але безуспішно.
Ніні дзвонила на автовідповідач Брюса.
Не відповідали ні Джена, ні Брюс.
І це нас насторожило.
Я запитала Брюса: «Чому Джена не відповідала на дзвінки?»
Він сказав: «Ми хотіли не відволікатися на це на вихідних».
Вони професійні агенти з нерухомості,
і для мене дуже дивно, що вони не відповідають на дзвінки.
25 СЕРПНЯ 2001 РОКУ ДЖЕНА ЗНИКЛА: 5 ДНІВ
Розслідуючи такі справи, потрібна вся наявна інформація.
Економки в цьому сенсі бувають корисними.
Вони бачать, що відбувається. Це тихі очі будинку.
Я поговорила з економкою.
Її звали Консуело.
Вона сказала, що щовівторка
вона міняла постіль у головній спальні.
Сказала, що коли застилала ліжко минулого тижня,
то було біло-чорне простирадло з написами.
На простирадлах були слова.
«Щастя», «любов», гарні послання.
Але у вівторок, 21-го,
я бачу ліжко, а простирадла не ті.
ВІВТОРОК, 14 СЕРПНЯ КОНСУЕЛО МІНЯЄ ПРОСТИРАДЛА
ПОНЕДІЛОК, 20 СЕРПНЯ БРЮС ЗАЯВЛЯЄ ПРО ЗНИКНЕННЯ
ВІВТОРОК, 21 СЕРПНЯ НА ЛІЖКУ НЕ ТІ ПРОСТИРАДЛА
Простирадла, якими вона застилала ліжко у вівторок, зникли.
На ліжку було простирадло стандартного розміру,
а ліжко було ширше.
За дев'ять років роботи у Коклічів вони жодного разу не перестилали самі.
Цим займалася я, щовівторка.
Вони цього не робили.
І вона додала, що простирадл у будинку не було.
Ні в пральній, ні в інших кімнатах,
тож її це дуже занепокоїло.
Ще вона зазначила, що з ванної зник рушник.
Зникла одна з подушок.
Це було дуже незвично.
Була версія, що Джену викрав з ліжка
анонімний чоловік, що дзвонив Джені додому.
Але Брюс сказав, що слідів проникнення не було.
Усі двері були замкнені. Сигналізація ввімкнена.
Усе виглядало незайманим.
Це мав бути хтось, хто знав Джену чи багато знав про неї,
бо знали про її пересування
і про те, що Брюс покинув будинок.
27 СЕРПНЯ 2001 РОКУ ДЖЕНА ЗНИКЛА: 7 ДНІВ
У нас не було зачіпок щодо її зникнення.
А потім 27 серпня
нам подзвонили, що знайшли «Пасфайндер» Джени
на Каліфорнія-Стріт у Сіґнал-Гілл,
і для нас це дуже вагома інформація.
Під час попереднього огляду «Пасфайндера» Джени
ми не знайшли ні її сумку, ні зброю, ні мобільний.
Однак, ми перевірили багажник машини
і знайшли там перо.
Перо в багажнику
було важливою знахідкою, бо з її ліжка зникла подушка.
А потім ми знайшли велику пляму крові.
Працюючи зі справою про зникнення,
коли знаходиш десь значний обсяг крові,
ти наче перетинаєш лінію: так, усе, це вже недобре.
Вона дуже мила, доброзичлива дівчина.
Ніхто не мав причин цього робити.
Ще є невелика ймовірність, що її знайдуть живою,
але я готова до всього.
Мені потрібно якесь завершення.
Переходимо в режим відновлення.
Де вона? Де її тіло? Її потрібно знайти.
31 СЕРПНЯ 2001 РОКУ ДЖЕНА ЗНИКЛА: 11 ДНІВ
Створили пошукову команду приблизно зі 140 людей
для обшуку нафтових родовищ.
Якщо ви щось знайдете,
відходьте й нічого не чіпайте.
Машину Джени знайшли біля нафтових свердловин Сіґнал-Гілл.
Уся ця місцевість у величезних глибоких ямах,
які вирили, шукаючи нафту.
Ми пробули там досить довго, і нічого не знайшли.
Це дуже розчаровувало, бо ми хотіли дати родині результат.
Тепер доводилося починати з нуля.
У нас досі не було тіла,
а правда в тому, що ми детективи забійного відділу.
Поки тіла немає,
у штаті Каліфорнія дуже важко завести справу.
5 ВЕРЕСНЯ 2001 РОКУ ДЖЕНА ЗНИКЛА: 16 ДНІВ
Ми отримали ще один ордер на обшук будинку
і провели експертизу з люмінолом.
У головній спальні знайшли краплю крові
на килимі біля ліжка.
Ми взяли зразки ДНК Джени з її розчіски.
Кілька плям крові, знайдених у спальні,
і кров з багажника «Пасфайндера» збіглася з ДНК Джени.
Докази досі збираються,
але кількість крові, знайденої в «Пасфайндері»,
змушує повірити, що її вбили,
і її тіло в якийсь час помістили в багажник.
Гадаю, це вже можна перевести зі зниклої особи на вбивство.
На цьому етапі нашого розслідування її чоловік, Брюс,
був єдиним, хто мав доступ до неї.
Брюс був останнім, хто бачив її живою,
і не мав іншого алібі, крім того, що вони були самі на вихідних.
Тепер ми зосередилися на Брюсі, її чоловіці.
З точки зору детективів,
Брюс стверджував, що Джена була з ним усі вихідні, жива,
в суботу, неділю й понеділок уранці.
Брюса спитали, чи він погодиться пройти поліграф,
щоб підтвердити його історію.
Брюс сказав, звісно.
Він спитав слідчих, чи можна переглянути питання заздалегідь.
Ми не надаємо таких питань.
Йому давали багато порад: друзі,
юристи, поліцейські,
він наслухався жахливих історій,
що там ставлять каверзні питання.
У нього був адвокат,
і той сказав: «Ні, не йдіть на поліграф».
Брюс дуже хотів щось робити.
Він не міг сидіти склавши руки.
Я роблю все можливе, щоб повернути дружину.
Я знаю, що він звернувся до телеканалів.
Мене звати Брюс Кокліч,
я шукаю дружину, з якою в шлюбі вже 11 років,
і пропоную 100 000 $ за її повернення.
Винагорода в 100 000 $ ще актуальна.
Я хочу повернути дружину.
Я готовий на все заради її повернення.
Брюс ходив і давав інтерв'ю.
Із часом кілька жінок
побачили ті інтерв'ю і звернулися в департамент шерифа.
Вони вказали, що Брюс пропонував їм піти на побачення.
Одна жінка була з банку.
Брюс підійшов до неї і сказав:
«Ви не хочете піти зі мною на вечерю?»
Вона про це не думала,
аж поки не побачила інтерв'ю про те, що його дружина зникла.
Ще одна жінка працювала в ескроу компанії.
Не захотіла з ним зв'язуватися.
Потім була одна сусідка.
Та знайшла на лобовому склі записку:
«Від Брюса Кокліча.
Ваша онука не хотіла б піти зі мною на побачення?»
Вона подумала: «Це дивно.
Навіщо лишати таку записку, якщо хоче зустрітися з онукою?»
Перед зникненням Джени й одразу після
він запрошував жінок,
і вони йому відмовляли, бо він був якимось диваком.
Брюс цікавився зустрічами з жінками,
даючи ТВ-інтерв'ю про те, як він сумує за дружиною,
і кажучи, що зробить усе, щоб повернути кохану дружину.
Що ж це таке коїться?
Це не чоловік у скорботі.
Це підозріло.
Усе почало ставати ще тривожнішим.
Коли слідчі заглибилися в цю справу,
вони дізналися від друзів і родичів,
що Джена була незадоволена життям.
Джена казала, вони збираються всиновити дитину.
Вона дуже хотіла сім'ю.
Вони вже подали документи,
і ми обидві дуже раділи.
Одного дня вона прийшла на вечерю,
десь за місяць до її зникнення.
Я спитала, як просувається всиновлення.
Вона каже: «Всиновлення не буде».
Тепер я думаю, чи у них із Брюсом усе було не так гладко.
Я не уявляла, щоб Брюс усиновив дитину,
бо Джені довелося б піти з бізнесу,
якби вона стала мамою.
Чи втомилася Джена від домінування Брюса,
який завжди казав їй:
«Треба більше заробляти, більше працювати»?
Брюс мав усе контролювати.
Мав контролювати роботу.
Мав контролювати стосунки.
Такий він був.
Ми дізналися, що Брюс Кокліч
вже давно запрошував жінок на побачення, відпускав грубі коментарі,
хапав жінок, робив усіляке.
Це проблема у шлюбі.
Він ходив наліво, коли був одружений.
Джена іноді про це знала.
Ми не знаємо, про що думала Джена,
але знаємо, що вона намагалася стати кращою,
більш незалежною,
щоб і сама могла ходити на побачення.
Шукати нового життя, чогось інакшого.
Можливо, вона погрожувала йому розлученням.
Якби Джена сказала: «Усе скінчено. Ти хочеш не того, чого хочу я»,
я уявляю, що Брюс міг із цим не впоратися.
Він був дуже амбіційним, зосередженим на грошах і цілях.
Якби вони розлучилися, він мав би віддати половину всього.
Я вважаю, він убив її через гроші.
Він не хотів із ними розставатися.
Ми дізналися, що Брюс і Джена обидва застрахували життя на 1 000 000 $.
Швидше за все, її вбили заради фінансової вигоди.
Ми змогли опитати кількох сусідів, і вони сказали,
що в суботу рано вранці чули начебто сварку
між чоловіком і жінкою,
а ще один чув щось схоже на пересування важких меблів.
Картинка ставала дедалі яскравішою.
ЖОВТЕНЬ 2001 РОКУ ДЖЕНА ЗНИКЛА: 2 МІСЯЦІ
Надійшов дзвінок від свідка,
який бачив білий «Пасфайндер»,
припаркований перед домом на Каліфорнія-Стріт у Сіґнал-Гіллі,
але він не знав, чи це була машина Джени.
Ця особа повідомила, що бачила машину, припарковану там
у неділю перед заявою про зникнення.
Вони подивилися, і це був білий чоловік у білій сорочці,
він просто сидів у провулку,
і це здалося підозрілим.
У департаменті шерифа подумали: «Це був Брюс?»
Ми зібрали три окремі теки з фото для упізнавання підозрюваного.
В одній був Брюс, в одній Дін, персональний тренер,
і ще в одній був діловий партнер, Кріс Ботосан.
Свідок переглянув усі три теки
і вибрав фотографію,
на якій був Брюс, вказавши, що це чоловік з машини.
Виявляється, Брюс був там у неділю,
хоча сказав, що був з дружиною вдома.
Брюс хотів, щоб когось іншого звинуватили у зникненні його дружини,
і він навмисно взяв її машину,
лишив у дуже бідному районі,
з ключами в замку запалювання, з опущеними вікнами…
сподіваючись, що хтось її забере,
і здаватиметься, що хтось викрав Джену з машиною.
Сіґнал-Гілл на півночі від Лонг-Біч.
У Коклічів у тому районі було кілька житлових комплексів.
Нам стало відомо від жителів Сіґнал-Гілл,
що місцеві дітлахи залізли в машину Джени,
каталися в ній районом
і запаркували в гаражі.
Це вже стало очевидно не тільки для нас,
а й для родини й друзів Джени,
які почали мати сумніви щодо Брюса.
Я вірив Брюсу й не мав причин сумніватися
в тому, що він нам до тих пір казав.
Тепер мені довелося переглянути все і замислитися:
«Невже я вірив дарма?
Невже відбувається набагато більше, ніж Брюс мені розповідає?
Чи має він ще один бік, про який я не знав
і який вважав неможливим?»
Ми склали хронологію з 18 по 19 серпня.
За словами Брюса, о 00:30 Джена повертається з концерту.
Рано вранці в суботу сусіди через дорогу
чують сварку між чоловіком і жінкою.
Коли детективи питали Брюса,
чим конкретно вони займалися на вихідних,
Брюс сказав:
«У суботу ми читали книжки, дивилися телевізор.
У неділю ми гуляли, бачили сусідів, розмовляли з ними».
Коли детективи опитали тих сусідів, вони сказали:
«Ми їх не бачили».
Брюс продовжував їх питати:
«Пам'ятаєте? Я з вами розмовляв у неділю. Пригадайте».
Вони кажуть: «Ні, ми не розмовляли».
Ми не змогли підтвердити слова Брюса.
Він навіть не пам'ятав, що на них було.
Брюс Кокліч сіяв зерно,
що хтось мав зуб на Джену.
Він із самого початку направляв розслідування.
Він думав, машину вкрали, Джену викрали,
або це той чоловік з автовідповідача.
Так, ми мали все це перевірити, і перевірили.
Усі ці варіанти виключили.
Брюс мав мотив. Лише Брюс.
Брюс мав багато виграти від смерті Джени,
потенційний мільйон зі страхування життя,
усе майно
і той їхній чудовий будинок біля поля для гольфу.
Якби він зміг уникнути розлучення, він би отримав усе це.
Поліція вважає вас підозрюваним?
Наскільки я знаю, ні.
Я роблю все можливе, аби повернути дружину.
Брюс не проявляв ознак скорботи.
Його дружина зникла, а він намагається зустрічатися з жінками
й мати з ними статеві відносини.
Схоже, Брюс хотів бути самотнім.
Брюс хотів бути магнатом з нерухомості, чоловіком з грошима та майном,
а Джена заважала.
Тож він придумав, як позбутися дружини, убивши її.
Я вважаю, Брюс убив свою дружину в суботу рано вранці.
Брюс загорнув її тіло в простирадла з наволочкою або рушником
і помістив його в багажник «Пасфайндера»,
який тоді був у гаражі.
Судячи з обсягів крові в багажнику «Пасфайндера», воно почало
розкладатися.
За ознаками, тіло почало розкладатися.
Тож мені цікаво:
він тримав її в гаражі суботу й неділю?
ЛЕЙКВУД ДІМ КОКЛІЧІВ
І потім пересунув тіло,
кинув десь між їхнім домом і Сіґнал-Гілл?
Бо в неділю ввечері «Пасфайндер» бачили в Сіґнал-Гілл,
і за кермом був він.
І тоді він пройшов пішки шість кілометрів додому в Лейквуді.
ЛЕЙКВУД ДІМ КОКЛІЧІВ
Уся команда працювала,
аби виключити всі інші можливості.
Усі дороги ведуть до Брюса Кокліча.
Якщо скласти всі ці серйозні звинувачувальні речі,
для прокуратури цих доказів достатньо, щоб видати ордер на арешт.
ЧОЛОВІКА ЗАТРИМАЛИ ЗА ВБИВСТВО ЗНИКЛОЇ ДРУЖИНИ
30 СІЧНЯ 2002 РОКУ ДЖЕНА ЗНИКЛА: 4 МІСЯЦІ
Дізнавшись, що Брюса заарештували за вбивство Джени,
для нас із дружиною все нарешті стало на свої місця,
і ми із сумом подумали,
що Брюс усе ж таки причетний.
Було багато непрямих доказів того, що Брюс винний.
Думаю: «Чудово.
Він сидітиме в тюрмі до суду».
Але я помилялася.
Він вийшов під заставу в 1 000 000 $.
Я кохаю дружину. Сподіваюся, її знайдуть.
І я від щирого серця стверджую, що не винен.
18 ЛЮТОГО 2003 РОКУ ПОЧАТОК СУДУ
Через багато місяців, майже через рік, почався суд.
Для обвинувального вироку ми маємо довести,
що він привів до її зникнення, убивши її.
Але проблема в тому, що найкращого доказу, тобто тіла, у нас немає.
Пошуки тіла тривають.
Ця справа нас усіх здивувала,
ще ні в кого не було справ без тіла.
Подібних справ, за якими отримували вироки, було небагато.
Ми застрягли з непрямими доказами.
Головне завдання прокурора — переконати всіх 12 присяжних,
що сумнівів немає.
Проблема у справах без тіла в тому, що сумніви є завжди.
Життя Джени було застраховане на 1 000 000 доларів.
Брюс міг отримати цю страховку.
Обвинувачення мало довести, що був фінансовий мотив.
У обвинувачення було багато хороших свідків,
які хотіли свідчити на користь Джени.
Я мусила це зробити.
Вона була наймилішою жінкою у світі.
Вона цього не заслужила.
Я побачила Брюса, він зовсім не хвилювався.
Брюс захотів свідчити, і нас це здивувало.
У більшості випадків, коли підсудний виступає свідком,
він свою справу лише погіршує.
Проте захист збудував міцну справу.
Немає жодного мотиву…
ГЕНРІ САЛЬСІДО АДВОКАТ ЗАХИСТУ
…ні особистого, ні грошового, як тут було припущено.
Брюс Кокліч свідчив, що у них з дружиною були хороші стосунки.
Його команда юристів показала фотографії відпусток пари.
Також присяжним показали листівки до днів народження,
якими пара обмінювалася впродовж шлюбу.
Він зобразив зовсім іншу картину.
Питання було, чи купляться на це присяжні.
Як детектив, ти завжди думаєш:
«Я зібрала цю картину докупи, її судитимуть,
але буде досить одного, кому вона не сподобається».
І ви програли.
Коли всі докази були представлені,
суддя зачитав присяжним інструкції,
і вони пішли до кімнати присяжних радитися.
Минає день — нічого не відбувається.
І ще день, і ще. І так день за днем.
Коли це триває довше за день чи два, варто починати непокоїтися.
За цією справою судді радилися шість днів.
Семеро вважали, що винен, і п'ятеро — що ні.
Ніяк не могли дійти одностайного рішення.
Суддя оголосив порушення, бо присяжні зайшли в глухий кут.
Це важко прийняти.
Особливо знаючи, що семеро повірили в те, що ми надали.
Я не могла повірити, що Брюсу все минулося.
Він убив Джену, і його відпускають.
Окружна прокуратура серйозно це розглянула
і було вирішено, що ми можемо спробувати знову,
але вже з іншим підходом.
ЖОВТЕНЬ 2003 РОКУ 8 МІСЯЦІВ ПО ТОМУ
Мене попросили створити так званий «візуальний суд»,
де ми представимо всі непрямі докази у вигляді слайд-шоу,
з таблицями.
КОНСУЕЛО ПОВІДОМИЛА ПРО ЗНИКНЕННЯ ТАКИХ РЕЧЕЙ
Ми не наголошуватимемо, що Джену вбили для отримання страховки.
Ми зосередимося на часовій лінії.
Простирадла, відігнана машина —
усе це вказувало на провину Брюса.
ДРУГИЙ СУД НАД ЧОЛОВІКОМ У ВБИВСТВІ ПЕРЕДАНО ПРИСЯЖНИМ
Наприкінці суду, коли присяжні пішли радитися,
відчувалося добре.
Присяжних не було лише кілька годин, менш ніж пів дня,
вони подзвонили в дзвінок, і це означало, що є вердикт.
Присяжні вийшли й зачитали вирок.
Брюса Кокліча визнали винним.
КОКЛІЧ ВИННИЙ В УБИВСТВІ ДРУЖИНИ
Пам'ятаю, я сіла й розплакалася.
Це була кульмінація всього.
Тепер можна влаштувати Джені поминки.
МАТИ ДЖЕНИ
Шкода, що його не змусили розповісти, що він з нею зробив.
У злочинця теж є сім'я, і вони…
Вони розчаровані, їм соромно.
Джена зовсім не мусила помирати.
Особливо прикро не знати, де її тіло,
щоб мати змогу попрощатися з нею.
МАЧУХА ДЖЕНИ
Брюсе, ти забрав дружину, яка тебе кохала.
Ти забрав усе, чим Джена була і могла бути.
Ти забрав дочку. Ти забрав племінницю і кузину.
Ти забрав у її батька бажання жити і єдине, що його втішало.
Вас ув'язнять у в'язниці штату
на строк, передбачений законом, від 15 років до довічного.
Коли суддя оголосив вирок Брюсу,
той подивився на мене і сказав: «Не хвилюйся за мене. Я впораюся».
Його закували й вивели.
Він егоїстичний маніпулятор,
думав, що виплутається із цього завдяки своєму шарму,
але не вийшло.
Брюс не перехитрив детективів-бульдогів.
Усі пишаються роботою в забійному відділі.
Ти отримуєш справу і працюєш із нею, не здаєшся.
Хоч я досі спілкуюся з Брюсом,
я не співчуваю ні йому, ні його ситуації,
але не можу його карати більше, ніж його вже покарано.
Я співчуваю Джені, а також її матері й батьку,
які не знають, що сталося з дочкою.
Це дуже сумно, і це розбиває мені серце.
Я щодня сумую за Дженою.
Мені досі болить.
Вона була чудовою людиною.
Так, я дуже за нею сумую.
Вибачте.
Змогти скласти цей пазл,
а потім подати до суду, щоб 12 людей розглянули його
і одностайно погодитися із тим,
що склали ми з командою, —
приємно мати таку можливість.
Озираючись назад і думаючи про це,
оскільки я вже не детектив…
Я на пенсії вже 32 дні, тож це…
Я 42 роки в цьому варився, але все одно.
Так, мені було дуже сумно залишати відділок.
Це наче кидати сім'ю.
Бракує хвилювання, викликів розв'язання справ,
тож я подумала десь рік і була змушена повернутися.
Я не витримала на пенсії.
Я плакала.
Справді. Я просто…
Мені не сподобалося, що я пішла. Серце до цього не лежало.
Карен Шонка пішла на пенсію, але вирішила повернутися до роботи.
Вона трудоголік.
Навіжена повернулася.
Є дуже невеликий відсоток людей, які приходять до забійного відділу
і залишаються там понад десять років.
Мабуть, треба бути особливим,
щоб могти переживати такі моральні травми.
Немає такої роботи, як у нас,
навіть поліція не така, як забійний відділ.
І тут ми стаємо родиною.
У тій кімнаті треба пам'ятати, що є різні ідеології.
Різні релігії, різні раси,
різні політичні партії, якщо хочете,
але ви об'єднуєтеся…
РІЧ ТОМЛІН ЗАБІЙНИЙ ВІДДІЛ, ДЕТ. (НА ПЕНС.)
…заради роботи.
Ви були частинкою чогось більшого.
На нас висіла величезна відповідальність.
-Але ж це збіса круто? -Так.
Ти впливова людина.
Я б сказав, мені бракує людей, з якими я працював,
наших веселощів,
часів, коли треба бути серйозним, і коли дуріти.
Ми завжди будемо копами, завжди будемо детективами.
Якби я повернувся в минуле, щоб знов було 25 чи 30 років,
і я б знав, що цим займатимуся 35 років,
я б нічого не змінив. Абсолютно.
Я б нічого не змінив. Це був найкращий досвід у житті.