NA OSTROVĚ MANHATTAN JSOU DVA DETEKTIVNÍ ODDÍLY ZAMĚŘENÉ NA VRAŽDY:
MANHATTAN SEVER A JIH.
VYŠETŘUJÍ TY NEJBRUTÁLNĚJŠÍ A NEJNÁROČNĚJŠÍ VRAŽDY.
TOTO JSOU JEJICH PŘÍBĚHY.
Zdravím.
Jmenuju se Kenneth Kimes.
Neznáte mě.
Myslíte, že ano, ale neznáte.
A neznáte ani mou matku.
Syn a já jsme nevinní.
Je to strašná a podlá zástěrka. Policie udělala hroznou chybu.
U Sante a Kennyho Kimesových nejde o ledajaký vztah mezi matkou a synem.
Lidé, co přicházeli a odcházeli Kimesovým ze života, mizeli.
Volali, že se Irene pohřešuje.
Dvaaosmdesátiletá celebrita se ztratila z vlastního domu.
Každý den bez výjimky mi volali z kanceláře
policejního komisaře s prostou otázkou: „Kde je
Irene?"
Nevíme kde je, ale modlíme se za ni.
Modlíme se každý večer v 11:00.
Modlíme se, aby byla v pořádku, ale nevíme, kde je.
Jsme nevinní, a když dodrží naše práva, dokážeme to.
Staráme se o to, abyste mohli v noci klidně spát.
Rodina musí vědět, kdo zabil jejich příbuzného.
Soucítit s oběťmi je nejdůležitější.
Vždycky jsem rád nahlížel za oponu.
Co se opravdu stalo.
Chcete odhalit pravdu. To detektivové dělají.
Instinktivně chcete lidem pomáhat.
U policie v New York City.
Co víc.
VRAŽDY: NEW YORK
V roce 97 mě po 10 letech v New Yorku povýšili na detektiva třetí třídy.
Převeleli mě ze 34. okrsku ve Washington Heights do 19.
Na Upper East Side.
Jde o nejbohatší část New Yorku. Řešili jsme tam vraždy,
ale s jinými okrsky se to nedalo srovnat.
Asi po roce došlo ke vloupání na Fifth Avenue.
Jednalo se o byt Mary Tyler Moorové.
Na takových věcech jsme pracovali.
Okrsek se táhne od Páté Avenue až k břehu East River. Jako veliký čtverec.
Ve čtvrti je spousta věžáků, je hustě osídlená.
Byl to pro mě kulturní šok. Najednou jsem přešel ze
sklepa do luxusního domu.
4. ČERVENCE 1998
O víkendu kolem Dne nezávislosti to tu bylo jako město duchů,
zvlášť na Upper East Side, protože všichni odjíždí do
Hamptons na Long Islandu.
5. července jsem pracoval jen já a další dva detektivové.
Zaměstnanec 82 Irene Silvermanové nám ji ohlásil jako pohřešovanou.
Byl jsem mladší detektiv a ti dva na mě: „Tohle je tvoje, synku.” A já: „Do háje.”
Nikdo nechce případ s nezvěstnými. Obvykle jde o někoho,
kdo utekl nebo někam odjel na víkend, ale nikomu to neřekl.
Většinou se vrátí a případ se uzavře. Ale museli jsme to prověřit.
Nedalo se nic dělat.
Zajeli jsme k řadovce. Stála v úžasném bloku domů na 65. ulici,
hned u Madison Avenue.
Byl jsem druhořadý detektiv, co vyrostl v sociálním bydlení
ve východním Harlemu. Hned mě napadlo, že je to poprvé,
co jsem vešel do multimilionářského sídla.
Šlo o krásnou pětipodlažní vápencovou budovu se střešní verandou.
Nenavštívil jsem mnoho domů, co by mi vyrazily dech,
ale tenhle byl opravdu působivý. Ta žena si žila.
Když jsme dorazili, v domě byla jenom hospodyně Irene
Silvermanové Marta a Jeff, její osobní asistent.
Personál spustil:
Irene předešlé noci pořádala večírek ke Dni nezávislosti se spoustou hostů.
Následujícího dne před polednem ji viděli naposledy.
Irene si šla pospat. A Marta okolo půl páté,
páté odpoledne zaklepala na dveře od ložnice, ale Irene se neozvala.
Marta vešla a zjistila, že tam Irene není.
Byl to jeden z nejsmutnějších dní mého života. Zazvonil telefon, volal Jeff.
Z tónu hlasu jsem vycítil, že se stalo něco fakt vážného a hrozného.
Jeff se mě zeptal, jestli je se mnou Irene.
Já na to, že ne. Dodal, že všichni doufali, že bude se mnou,
protože spolu obvykle trávíme neděle. Od dvanácti se prý pohřešuje.
Zeptal jsme se, co se stalo? A on, že to nevědí. Řekl jsem, že hned přijedu.
Když jsem vešel do domu, byl tam nastoupený personál.
Všichni byli najednou bez sebe, že je paní domu pryč.
Personál řekl, že Irene nikdy neodcházela z domu sama.
Vždycky ji někdo doprovázel, ať už šla do obchodu nebo kamkoli.
Taky tvrdili, že jí to pořád pálilo. Neměla Alzheimera, netrpěla demencí,
nic takového.
Prohledali jsme celý dům.
Začali jsme dohledávat hosty z večírku. Sháněli jsme jména, abychom je vyslechli.
Zaměstnanci nám řekli, že chybí její klíče.
Kromě toho se prý ztratilo se 10. 000 dolarů. Ukázali nám,
kde peníze schovávala. Obálka byla pryč.
Její pracovníci nám taky řekli, že se k nim chovala jako k rodině.
Zapůsobilo na mě, jak jim na Irene záleželo.
To vypovídá o charakteru Irene Silvermanové.
Když vás zaměstnanci mají rádi a chtějí pro vás to nejlepší.
Řekli nám, že nemá rodinu. Byla to vážená dáma,
když jste se jí zalíbili, spřátelila se s vámi,
zvala vás na večírky a k sobě domů. Patřili jste do rodiny.
Čím víc jsem se o ní dozvěděl,
tím mi byla sympatičtější
a chtěl jsem ji poznat.
Když pořádala mejdan, byla středem pozornosti.
Přesně jako ve filmu Auntie Mame.
Alan, drahý, ráda tě vidím.
-Edno, včera jsem volala. Kdes byla? -Ahoj, Mame.
Ahoj, drahoušku
Pozornosti se těšila jako nikdo jiný. Irene jsem poznal v roce 94.
Byl jsem na vrcholu kariéry jako první asijský návrhář,
kterého prosadila Anna Wintourová. Šel jsem na jeden nóbl vánoční večírek.
Kamarádka zaběhla do kuchyně a říká: "Dvorní dáma přijíždí. Musíš ji poznat.
Každý ji chce poznat."
Seznámili nás. I když měřila sotva metr padesát,
nedala se přehlédnout. Vypadala úchvatně, to jak se oblékala, jak se nesla.
Pozvala mě k sobě na čaj.
Zdržel jsem se až přes půlnoc. Moc jsme si to užili.
Vyprávěla mi úžasné historky.
V 17 byla jednou z balerín Radio City.
Během jednoho představení seděl v publiku Samuel Silverman, kterému Irene učarovala.
Po námluvách se vzali. Irene říkala, že dělal ve financích,
a tak začala žít velice zámožný život.
Po manželově smrti se v tomto honosném sídle
začala cítit osaměle. Aby se zabavila,
pronajímala krásné pokoje velmi bohatým
lidem, co nechtěli přespávat v hotelu.
Její zaměstnanci nám řekli, že když projdete domem,
přímo před vámi budou zadní dveře, které vedly do bytu v přízemí.
Pronajímala ho jednomu bělochovi jménem Manny Guerin.
Podle personálu si Irene nájemníky obvykle proklepla, ale tentokrát to neudělala.
Její řezník měl jednoho společného kamaráda a doporučil Irenin dům
Mannymu Guerinovi.
14. června zaplatil na měsíc dopředu 6. 000 dolarů.
Zaměstnanci zmínili, že od chvíle, co do budovy vešel, Irene cítila,
že to není dobrý člověk.
Často poslouchal, jak Irene mluvila s personálem v hale.
Všimli si toho, protože viděli jeho nohy u předních dveří.
Zaměstnanci řekli, že Manny taky do domu tajně
vodil ženu jménem Eva. Popsali ji jako postarší
a dobře oblečenou.
Manny tvrdil, že mu Eva dělá něco jako asistentku.
Na stole v Irenině pracovně jsme našli její poznámky o nájemníkovi v bytě 1B.
Přišel jí podezřelý, nevěřila mu a chtěla se ho zbavit.
Dokonce si ho nakreslila a zapsala si jeho výšku.
ASI 179 CM
Přirovnávala ho k trestanci.
Vzpomínám si na první den, kdy se Manny nastěhoval do pronájmu.
Obědval jsem s Irene ve sklepě. Uslyšel jsem,
jak se otevřeli dveře výtahu.
Irene poslala hospodyni Martu k výtahu se slovy: „Prosím, řekni Mannymu,
že tohle je soukromá část domu.
Nájemníci sem nesmí.”
Když se Marta vrátila ke stolu, nikdy nezapomenu, jak Irene utrousila:
„Ten chlap je mi hodně podezřelý.”
Zeptal jsem se jí, proč si ho k sobě nastěhovala?
Řekla, že věří svému řezníkovi, a proto si nájemníka neproklepla
a souhlasila, že mu byt na měsíc pronajme.
Jak jsme se doslechli o muži z bytu 1B, bylo mi jasné, že něco nehraje.
Všechno naznačovalo, že je ten chlap je šmejd.
Zašli jsme do bytu, který si Manny pronajímal,
abychom měli jistotu, že tam neleží raněná nebo dokonce mrtvá.
Byt byl slabě osvětlený.
Nebyl tam binec, ale ani uklizeno. Postel nebyla ustlaná.
Na lince ležely krabice od jídla.
V koši v bytě jsme našli balení izolepy a taky špulku od provazu nebo šňůry.
Jeden ze zaměstnanců si všiml, že v bytě chyběl přehoz přes postel.
Našli jsme taky prázdnou krabici od sprchového závěsu.
Kdo potřebuje závěs do sprchy, kde jsou posuvné dveře?
Tam se závěs nepoužívá.
Tehdy nás napadlo, že mohlo dojít k únosu.
22:17, 10 HODIN OD OHLÁŠENÍ IRENINA ZMIZENÍ
Vzali jsme personál na okrsek, aby sestavili nákres Mannyho
Guerina z bytu 1B, co se choval podezřele. Já měl té noci zůstat v domě.
Tehdy mi to docvaklo. Jsem mladší detektiv. Tohle je moje šance.
Třeba zaklepe nějaký svědek, nebo se tam najednou zjeví Irene.
Možná někdo zavolá. Mohlo se stát cokoli. Byl tam se mnou jenom Irenin pes George.
6. ČERVENCE 1998, 21 HODIN OD OHLÁŠENÍ IRENINA ZMIZENÍ
V červenci 98 jsem byl zástupcem inspektora.
Měl jsem na povel detektivní operace Manhattanu sever a dohlížel jsem na
dvanáct okrsků od 59. ulice až k severnímu cípu Manhattanu.
Vedeme si speciální kategorii pohřešovaných.
Irene odpovídala nejméně dvěma aspekty. Zaprvé jí v té době bylo 82.
Zadruhé podle všeho zmizela nedobrovolně a stalo se jí něco drastického.
Tato zvláštní kategorie si žádá zřízení dočasného velícího střediska.
Zavolal mi inspektor Reznick a povídá: „Wasi, musíš s týmem zajet do 19.
Okrsku.” Joe chtěl nejlepší chlapy ty, co měli velký smysl pro detail.
Joe Reznick byl drsný šéf, nebudu lhát. Nic se nedalo okecat.
Ale kdybych měl příbuzného, co zmizel, chtěl bych, aby vedl vyšetřování.
Okamžitě jsme nechali vyrobit plakáty s fotkou Irene Silvermenové.
Pokud máte informace o zmizení nebo výskytu paní Irene Silvermanové,
kontaktujte prosím Crime Stoppers.
Detektivové postávali na rohu, rozdávali letáky a ptali se,
jestli někdo viděl něco podivného.
Pak se toho dohmátl tisk a bylo to venku.
Starší žena zmizela ze svého sídla.
Naposledy ji viděli 5. července.
Postarší žena za záhadných okolností zmizela.
Máme taky nájemníka, kterému pronajala před necelými
dvěma týdny byt. Ten taky záhadně zmizel.
Zmínili jsme taky, že hledáme muže z nákresu
známého jako Manny Guerin.
Pátráme po něm v souvislosti s jejím zmizením.
Den po tiskové konferenci zavolal 19. oddílu policejní detektiv,
který patřil do společné pracovní skupiny pro hledané.
Agenti FBI a přidělení detektivové se snažili najít osoby na útěku.
Nejen v New Yorku, ale v celé zemi.
Řekl, že 5. července, v den, kdy ohlásili zmizení Irene Silvermanové,
zatkl kolem 55. ulice a Šesté Avenue dva lidi:
matku a syna. Na základě zatykače z Jutahu,
za nákup auta kradeným šekem. Autem odjeli do New Yorku.
Detektiv z pracovní skupiny pro hledané řekl, že u sebe mezi věcmi měli doklady,
co patřily Irene Silvermanové.
Identifikovali je jako Kennyho Kimese a jeho matku Sante Kimesovou.
V kabelce měla 10.000 v hotovosti. Když jsme se zeptali na co, řekla,
že na návštěvu New Yorku je třeba hodně peněz. Což nedávalo smysl.
Kdo u sebe nosí 10. 000 dolarů?
Mám pistoli a stejně bych nešel po New Yorku s 10. 000 v kapse.
Našli jsme tam taky svazek klíčů a červený lak na nehty, co patřily Irene.
Myslel jsem, že hledáme Mannyho Guerina, ale když jsem to slyšel, říkám:
"Děláte si srandu?"
S novou informací jsme jeli na Manhattan do centrální vazební věznice
vyslechnout Kennyho.
Hned jak jsem vešel, říkám si do háje.
Kenny odpovídal kresbě Mannyho Guerina. Do detailu.
Byl jsem přesvědčený, že máme Mannyho Guerina.
Ptali jsme se: "Proč u sebe máte doklady Irene,
znáte ji?" A on: „Jo, znám ji. Myslím,
že se s ní kamarádí máma."
Povídáme: „Kenny, myslete na Irene. Může být naživu. Pohřešuje se.
Pomozte nám ji najít. Proč nemluvíte?
Co kdyby to byla vaše matka?"
Byla tam jiskra naděje. Pamatuju si, že měl slzy v očích.
Myslel jsem, že se s námi začne bavit a naběhne si.
Ale o pár vteřin později jako by se v něm něco přepnulo.
Začal se chovat klidně, zatvrdil se a požádal o právníka.
Odcházel jsem stoprocentně přesvědčený, že měl prsty v Irenině zmizení.
Jeho matku Sante drželi v budově FBI. Čekala na obžalobu v případu
kradeného auta. Doufal jsem, že detektivové,
co ji vyslýchali, byli úspěšnější než my.
Ale vyžádala si právníka
a tím výslech skončil.
A tak jsme si je prověřili. Podívali jsme se,
za co je zatkli v minulosti. Kenny dosud neměl větší potíže se zákonem.
Zaměřili jsme se na Sante a nemohli jsme uvěřit, jaké hrůzy jsme našli.
Dostala jsem za úkol pokrýt zprávy o tom,
co se stalo Irene Silvermanové v New Yorku. A zjistila jsem,
že Sante Kimesová v mládí osiřela a stěhovala
se z jednoho domu do druhého někdy do sirotčince,
jindy ke kamarádovi kamaráda. Byla velmi chudá.
Kennetha Kimese staršího poznala v roce 1970.
Dělal ve stavebnictví a vlastnil síť motelů.
Měli domy na Bahamách, nemovitost u oceánu v Honolulu
a dům v Las Vegas.
Žili v luxusu.
Po několika společných letech měla s manželem Kennetha Kimese mladšího.
Sante rozhodně považovala Kennetha za princátko,
ale kontrolovala všechno, co dělal.
Dokonce se ho rozhodla učit
doma a neposílat ho do školy.
Kenny dělal, co máma řekla. Máma řekla skoč, on skočil.
Věděla, jak věci manipulovat podle svých představ. Sante byla podvodnice.
Nenatáčej mě. Vypni to!
Měla asi 11 různých pseudonymů na výpisu zatykačů.
Mezi kterými byl pojišťovací podvod nebo krádeže.
Sante Kimesová milovala nebezpečí. Ráda zkoušela, co všechno jí ještě projde.
Tvrdila, že její manžel dělá velvyslance, a podařilo se jí dostat na recepci,
kterou pořádali Geraldu Fordovi.
Existuje fotka, na které si s manželem podávají
ruce s prezidentem Fordem. Dodnes nevíme, jak se dostala přes tajnou službu.
Uměla vejít do místnosti tak, aby se všichni ohlédli a spustili:
"Povídejte, jak je oblečená. Můj bože. Koukejte na ty šperky.
Určitě sem patří."
Další věc, která vyčnívala, bylo obvinění ze zotročování z roku 85.
Sante Kimesová si najímala pomocnice z Mexika na úklid svých sídel.
Chovala se k nim strašně.
Zamykala služebné v pokojích. Jedna z nich před soudem vypověděla,
že ji popálila žehličkou.
Přezdívali ji Dračí lady.
Je to úplně jiný druh šílenství. Je to psychopatka.
Odsoudili ji k pěti letům ve vězení.
Její manžel ale v případu nikdy stíhán nebyl.
Odseděla si tři roky z pětiletého trestu.
Kenneth Kimes starší zemřel v roce 94 na mozkové aneuryzma.
Po jeho smrti to začalo jít se Sante z kopce.
Nevěděla, jak si teď udrží svůj životní styl.
Jediné, na čem jí záleželo, bylo zůstat na vrcholu.
Co otec zemřel, syn s matkou byli nerozluční.
Všechny svoje kousky podnikali společně.
Přátelit se s Kimesovými bylo velice nebezpečné.
Jejich známí začali beze stopy mizet.
Jedním z nich byl David Kazdin.
David Kazdin byl něco jako obchodní partner Sante a Kennetha Kimesových.
Sante si vzala podvodnou půjčku proti domu Davida Kazdina.
Jemu pak přišel předpis splátek na půjčku ve výši 250 nebo 300 tisíc,
o které neměl tušení.
Šel s tím na policii.
Krátce poté našli Kazdinovo tělo v popelnici u letiště v LA.
Los Angelská policie tehdy neměla dost důkazů,
aby Sante a Kennetha Kimesovi za jeho vraždu zatkla.
Sante s Kennym tehdy přejeli přes Státy v kradeném autě,
aby si pronajali byt v řadovce u Irene.
Diskutovalo se o tom, jestli je vydat do LA,
kde vyšetřovali vraždu Davida Kazdina, nebo je nechat v New Yorku.
Něco vám řeknu. Když někoho zavraždí v New Yorku,
případ by měl zůstat tady,
dokud ho nedořešíme.
A věřte mi, čekala nás tady ještě velká hromada práce.
News Channel 4 pořídil exkluzivní záběry policejní psí jednotky a techniků,
jak zajíždějí do garáže, kde stojí auto, se kterým přijel Kenneth Kimes.
Měli jsme povolení k prohlídce zeleného Lincolnu.
Otevřeli jsme kufr.
Nic, jen odpadky. Na zadním sedadle byla velká hromada
krámů. Trvalo osm hodin, než jsme se tím probrali.
Objevili jsme krabici od paralyzéru a čirou tekutinu,
která byla identifikovaná jako uspávací droga.
Kartičku sociálního zabezpečení a další dokumenty Irene Silvermanové.
Taky různé paruky a odposlech.
V autě leželo taky 15 sešitů s detailními a důkladnými poznámkami o pohybu Irene.
Když se podíváte na všechno, co jsme našli, o ledasčem to vypovídá.
V sešitech popisovali, jak získat Irenin dům.
Sehnat notáře, převést vlastnictví, sepsat smlouvu.
V autě jsme našli také mikrokazety s nahrávkami a poslechli jsme si je.
Sante na jedné z nich volá Irene a předstírá,
že vyhrála výlet do Las Vegas a ubytování v Cirkus Cirkus.
Radši se posaďte.
Dobře.
Mám pro vás velké překvapení.
Co?
Vyhrála jste výlet zdarma.
Všechny náklady, let i hotel.
Smyslem hovoru bylo Irene Silvermanovou přimět,
aby do telefonu prozradila číslo sociálního zabezpečení.
Už jste se posadila?
Jo, sedím. Zajímalo by mě, v čem je háček.
Žádný není. Dáte mi to číslo?
Snažila se získat informace, které potřebovala do smlouvy
a padělaných dokumentů.
Abych řekla pravdu, nepamatuju si ho.
Potřebuju číslo, abych vám zaslala informace.
Snažila se z ní to číslo všemožně vymámit a Irene si to fakt nenechala líbit.
Tak mi pošlete, co pro mě máte, a když se mi to bude líbit,
dám vám číslo sociálního zabezpečení.
Podle dopátraných informací jsme neřešili případ nezvěstné. Věděli jsme,
že hledáme oběť vraždy.
Mám skvělého věštce nebo někdo říká jasnovidce. Jak jsem se posadil,
koukl na mě se slovy: „Upřímnou
soustrast."
Řekl, že moje kamarádka už není mezi námi.
Okamžitě mě přemohl ohromný smutek a emoce. Odmítal jsem si to připustit.
Přece se může plést. Snad se plete.
I když jsme věděli, že řešíme vraždu,
k odsouzení jsme potřebovali tělo. Udělali to, ale bez těla byla velká šance,
že jim to projde. Zuřil jsem.
Chtěl jsem se vrátit a dát Kennymu
nakládačku, abych to z něj vyrazil.
19. ČERVENCE 1998, 14 DNÍ OD OHLÁŠENÍ IRENINA ZMIZENÍ
Měli jsme linku, kam lidé mohli volat,
pokud měli nějaké informace nebo viděli zelený Lincoln towncar.
Zkoumali jsme všechny stopy, co jsme měli.
Prohledali jsme Meadowlands v Jersey. Nebyl to žádný med,
je to bažinatá a zarostlá oblast. Je to opruz.
Smrduté a špinavé místo na pátrání.
Ale dokonalé místo na odhození těla. Našli jsme odpadky, odhozené nádoby,
kufry a to, čemu říkám rybky z Coney Islandu,
použité kondomy a tampony.
Zoufale jsme hledali tělo Irene Silvermanové.
Musíme prověřit každý tip, který dostaneme.
I když to zní šíleně, pamatuju si,
jak jsem jednoho dne seděl v kanclu.
A někdo nám do budovy
přinesl mtrvou slepici.
Upozornil mě na to ten strašný smrad.
Ten puch se šířil po kanceláři. Řekli nám,
že uvnitř análního otvoru mrtvé slepice najdeme vzkaz, a na něm stojí,
kde leží tělo Irene Silvermanové.
Povídám: „Koukejte odsud vypadnout." A vyhodil
jsem tu ženskou z kanclu.
Chytře ji ale spolu se slepicí odvezli na 126. ulici a Amsterdam Avenue,
kde se nachází drůbežárna. A tam slepici prohlédli.
Co se té slepice týče, žádný vzkaz jí v zadku nenašli.
Šlo o jednu z odlehčenějších chvil během vyšetřování.
Ale pod takovým tlakem jsme byli. Museli jsme reagovat na každé vodítko.
Kimesovi byli ve vězení za krádež auta a odposlouchávali jsme jim hovory.
Zachytili jsme telefonát Sante Kimesové se soukromým detektivem,
kterého najala obhajoba.
Poradila mu, aby zašel do hotelu Plaza
a vyzvedl tam tašku.
A tak jsme s dalším detektivem nasedli do auta.
A vyjeli se sirénami k hotelu Plaza.
Šéfa ochranky tam dělal kapitán ve výslužbě. Řekl nám,
že si tašku vyzvedl soukromý detektiv. Dal nám jeho jméno.
Kolega si dohledal jeho licenci.
Soukromý detektiv měl kancl u radnice. Zajeli jsme tam. Nejdřív popíral,
že by tašku vyzvedával, ale řekli jsme mu, že víme, že si ji odnesl.
Myslíte, že jsme se u vás v kanclu ocitli náhodou?
Nakonec nám tašku odevzdal.
Šlo o jeden z největších průlomů v případu.
V tašce jsme našli pistoli ráže dvacet dva.
A taky plnou moc s podpisem Irene Silvermanové.
Objevili jsme taky výtisk smlouvy podepsaný Irene Silvermanovou.
Na listině stálo, že dům prodává firmě Atlantis
Group Incorporated. Jak jsme se později dozvěděli,
společnost byla jen zástěrkou, kterou založila Sante Kimesová.
Nechali jsme analyzovat rukopisy a samozřejmě se ukázalo,
že dokumenty byly padělané.
Všimli jsme si, že dokumenty podepsala a
datovala jedna notářka.
Vypátrali jsme ji a pozvali k výslechu.
Tvrdila, že přišla do sídla Irene Silvermanové.
Vešla do spoře osvětleného, potemnělého pokoje.
V posteli ležela Sante přestrojená za Irene.
Měla zrzavou paruku a obličej si zakrývala peřinou. Jako v Červené Karkulce.
Měla doklady, sice padělané, ale notářka vše potvrdila a bylo to.
Požádali jsme notářku, aby označila Sante a Kennyho
Kimesovi z řady podezřelých.
Vzpomínám si, jak jsem předtím seděl se Sante
Kimesovou a hlídal jsem ji. Byli jsme v místnosti sami.
Protože byla zkušená podvodnice, rozhodl jsem se plně
soustředit a nedovolit ji navázat jakoukoli konverzaci. O dvě minuty
později ji vyprávím, jak nežiju se ženou a dětem
je deset a dvanáct.
Měl jsem si dát pozor, aby se se mnou nedala do řeči.
Ale uměla to a člověk se s ní najednou cítil uvolněný. Natolik,
že prostě odpovídal na všechny otázky, co pokládala.
A tak dostávala z lidí informace.
Nech toho.
Informace, které potřebovala pro podvod, který zrovna plánovala.
Notářka označila Sante v řadě úplně bez problému.
Padělané dokumenty sehrály v případu zásadní roli, odhalovaly motiv.
Podalo nám to přesvědčivý obrázek o tom, jak Kimesovi vytvořili
podvodnou transakci, aby to vypadalo,
jako že na ně Irene Silvermanová
přepsala dům.
I když jsme neměli tělo, věřili jsme, že můžeme přikročit k obvinění z vraždy.
Pět měsíců poté, co se Irene ztratila,
Sante a Kennetha Kimesovi konečně obžalovali z vraždy druhého stupně.
Obžalovali je z vloupání, krádeže a za odposlechy.
Bylo proti nim vzneseno 84 obvinění. To je hodně.
Kimesová z vězení hlásá, že je nevinná.
Prosím, pomozte. Odvolávám se na naše ústavní
práva na spravedlivého soudce, proces a soud.
Aby byla přede všemi prokázána
nevina mého báječného syna.
Bylo podivné,
kolikrát se Sante a Kenny Kimesovi obraceli
během čekání na proces na média.
Syn a já jsme nevinní.
Je to strašná a podlá zástěrka.
Policie udělala hroznou chybu.
Navedli vás, abyste si o nás mysleli, zcela nepravdivé věci.
Jsme nevinní.
Bylo to divadlo. Prezentovali to, jako bychom je stíhali bezdůvodně.
"Připadá vám můj syn jako vrah?"
Kimesovi pozvali i do 60 Minutes, aby o událostech promluvili.
Rozhodně nevypadali jako matka se synem.
Drželi se za ruce. Kenny skládal matce komplimenty.
Je to krásný člověk. Duchovně i intelektuálně.
A fyzicky.
U dospělé matky a syna to byla ta nejdivnější podívaná.
Spekulovalo se o tom, že spolu mají incestní vztah.
Osobně tomu nevěřím. Domnívám se však, že kontrolovala každý aspekt jeho života.
Otoč se.
Vychovávala si z něj vraha.
Případ se dostal před soud v lednu 2000. Zhruba rok a půl po zmizení Irene.
Hlavní strategií obhajoby bylo, jak můžeme někoho odsoudit,
když nemáme tělo? Nevím, jestli měli i jinou.
Proces trval čtyři měsíce a šlo to poměrně hladce.
Sante i Kenny Kimesovi byli shledáni vinnými ze všech bodů obžaloby.
Oba dostali minimální trest 125 let až doživotí.
Sante si myslela, že je chytřejší než ostatní.
Přiživovala se na podvodech stejně jako Drákula na krvi.
A dodám tohle, Kimesovi u sebe měli seznam
dalších 16 Newyorčanů, na které se chtěli zaměřit.
Ujistili jsme se,
že jsou všichni v pořádku.
V říjnu 2000 Sante a Kenny očekávali vydání do státu Kalifornie,
kde se chystal proces za vraždu Davida Kazdina.
Měla jsem produkovat dokument pro Court TV.
Kenny nakonec souhlasil s rozhovorem na kameru.
NÁPRAVNÉ NAŘÍZENÍ CLINTON
Když přišel, naháněl strach. Měl ty nejtemnější nejčernější oči,
které mě doslova probodávaly.
Kameraman a zvukař začali natáčet. Během 40 minut třikrát
požádal o přestávku.
Můžeme si dát přestávku, tak na pět, deset minut?
Během poslední pauzy mě požádal o něco k jídlu.
Zašla jsem k automatům.
Natáhla jsem se k němu s jídlem.
A než jsem se nadála, stál mi za zády a držel mě kolem krku.
Řekl mi: „A teď seš rukojmí."
Začaly houkat sirény.
Kenny si všiml, že kameraman nechal běžet kameru,
a řekl: "Vypni ten krám, kurva!"
Kameramane, dozadu!
Být u něj tak blízko bylo odporné. Cítila jsem na zádech, jak mu buší srdce.
Cítila…
jsem…
jeho pot.
Pořád cvakal propiskou.
A hned mě napadlo, že mě tou propiskou bodne.
Do místnosti přišla ostraha z vězení a povídá: „Kennethe, klid.
Tímhle ničeho nedosáhnete." Zeptala jsem se ho, proč to dělá. A hned odpověděl:
„Máma je stará a nezvládne další soud. Chci,
aby nás s mámou vydali do Kanady."
Bylo to děsivé.
Uběhlo pět dlouhých hodin.
Řekla jsem mu: „Kennethe, umíš se modlit? Pomodlíme se”. A on, že ano.
A do tváře mu to vneslo jakýsi klid. Pomodlili jsme se a vyjednavač
Kennymu řekl, že už to trvá dost dlouho. Nabídl mu vizitku a dodal:
"Pomůžu vám."
Kenny se po ní natáhl, čímž mě pustil a měla jsem příležitost
vyběhnout z místnosti.
Bylo tam nejméně šest chlapů. Vrhli se na něj.
Neotáčela jsem se. Běžela jsem dál.
Cítila jsem ohromnou vděčnost, že jsem naživu.
LISTOPAD 2003, LOS ANGELES
Kimes pomohl matce zavraždit bohatou vdovu, teď se přiznává k další vraždě.
Překvapil soud v Los Angeles a přiznal se k zabití byznysmena Davida Kazdina.
Podepsal spolupráci s prokuraturou okresu LA, v rámci které svědčil proti své matce.
Přiznal se k vraždě Davida Kazdina.
A k vraždě Irene Silvermanové. Výměnou za to,
že ve hře nebude trest smrti. Pro něj ani pro jeho matku.
Kenny řekl, že mu Irene zaklepala na dveře.
Vtáhl ji do bytu.
Použil na ni paralyzér a upadla.
Pak ji zardousil.
Zabalil ji do sprchového závěsu a omotal lepící páskou.
Strčil ji do tašky.
Naložil do kufru auta.
Odjel do centra přes Lincoln tunel.
Pak uviděl kontejner, kam strčil její tělo a to bylo vše.
Byl potrestán.
Ale nenašli jsme Irenino tělo.
To mě bude do smrti pronásledovat.
Byla to skvělá žena, která obohacovala společnost.
A nedočkala se v životě nějakého závěru, její tělo nikdy nepochovali.
Pro mě to není uzavřený případ.
Doufám, že se jednoho dne najdou její ostatky a někdo mi zavolá a řekne:
"Našli jsme Irene."
Jestli si myslím, že se to stane? Ne. Ale doufám v to.
Rád bych se toho telefonátu dočkal.
Trvalo mi nejméně 10 let, než jsem se nějak smířil s tím,
že ji někdo skutečně zabil.
Představoval jsem si,
že Irene třeba někde drželi a odvezli ji do nějakého malého města.
Že se možná objeví. Bohužel ta naděje během
posledních let vyhasla.
Smířil jsem se s tím, že už tu s námi není,
ale každý den se na mě shora usmívá.
Vždy, když přecházím 65. ulici, podívám se na její krásný dům.
A tiše ji pozdravím.
A řeknu jí, jak moc mi chybí.
Zavolali mi, že jednomu z hostů teče
do pokoje spousta vody.
Soho House je velice luxusní klub. A našli mrtvou ženu ve vaně.
Obětí byla 33 letá Sylvie Cacheyová.
Byla návrhářka, navrhovala plavky.
Představovala perfektní členku pro Soho House.
Ubytovala se s přítelem, ale ten tam nebyl. Bylo to podezřelé.
Pak jsme našli e-mail se slovy: „Naser si."
Začali jsme si dělat obrázek.
Jsou situace, které doufáte, že nezažijete. Co se v tom pokoji stalo,
se jen tak nezapomíná. áte, že nezažijete. Co se v tom pokoji stalo,