PÅ MANHATTAN FINDES TO DRABSAFDELINGER, DER ER VIET TIL MANDDRAB:
MANHATTAN NORD OG MANHATTAN SYD.
DE EFTERFORSKER DE MEST BRUTALE OG VANSKELIGE MORD.
DETTE ER DERES HISTORIER.
Hej.
Jeg hedder Kenneth Kimes.
Du kender mig ikke.
Det tror du måske, men det gør du ikke.
Du tror måske, du kender min mor. Det gør du ikke.
Min søn og jeg er uskyldige.
Der finder en omfattende, ondsindet mørklægning sted.
Politiet har begået en frygtelig fejl.
Med Sante og Kenny Kimes
er der tale om mere end et mor-og-søn forhold.
Folk, der kommer ind og ud af familien Kimes' liv, forsvandt.
Jeg blev ringet op. Min ven Irene er væk.
Vi havde en 82-årig jetsetter, som var forsvundet fra sit byhus.
Hver dag, uden undtagelse,
ville jeg få et opkald fra politidirektørens kontor
med et simpelt spørgsmål: "Hvor er Irene?"
Vi ved ikke, hvor hun er. Vi beder for hende.
Jeg beder med min søn kl. 23 hver aften.
Vi beder til, at hun er okay, men vi ved ikke, hvor hun er.
Vi er uskyldige. Får vi vores rettigheder, beviser vi det.
Vores job er at sikre, du kan sove trygt om natten.
Familier vil vide, hvem der har dræbt deres slægtning.
Medfølelse for ofrene, det er det vigtigste.
Jeg elsker at få et kig bag kulisserne. Hvad skete der i virkeligheden?
Man vil finde frem til sandheden. Det gør kriminalbetjente.
Ens instinkt er at hjælpe folk.
I New York City er NYPD…
Det er alt.
I 1997, da jeg havde været betjent i ti år,
blev jeg forfremmet til kriminalbetjent af tredje rang.
Jeg blev overført fra 34. distrikt i Washington Heights
til det 19. distrikt, som er Upper East Side på Manhattan.
Det vel nok rigeste område af New York City.
Vi fik mord, men intet sammenlignet med andre områder.
Efter et år i distriktet var der et indbrud på Fifth Avenue.
Vi tager derhen, og det er Mary Tyler Moores lejlighed.
Det var den slags sager, vi arbejdede på.
Distriktet går fra 59th til 95th Street…
19. DISTRIKT
…fra Fifth Avenue til East River.
En stor firkant.
Der er masser af højhuse, så det er meget tæt befolket.
Det var et kulturchok for mig.
Jeg gik fra kælder til penthouse i ét spring.
4. JULI 1998
5. JULI 1998
I 1998, weekenden omkring 4. juli,
var byen mennesketom, især Upper East Side.
Alle er i deres Hamptons-hus på Long Island.
Den 5. juli var jeg og to andre kriminalbetjente på arbejde.
Alle andre holdt fri.
KL. 18.32
Vi får et opkald om en savnet person
af en ansat hos den 82-årige kvinde Irene Silverman.
Jeg er yngste betjent, så de to andre siger:
"Knægt, den tager du." Jeg tænkte: "Pis."
Ingen ønsker en sag om en savnet person.
Det er som regel folk, der er stukket af eller taget et sted hen over weekenden
uden at sige det til nogen. De kommer oftest tilbage, og sagen lukkes.
Men vi måtte tjekke det.
Så vi tog over til byhuset.
Det lå på en smuk gade på 65th Street, lige ved hjørnet af Madison Avenue.
IRENES BYHUS - DET 19. DISTRIKT
Jeg var kriminalbetjent af anden rang, som kom fra boligblokkene i East Harlem.
Og min første var:
"Det er første gang, jeg går ind i en bygning til mange millioner dollars."
Det var en smuk kalkstensbygning i fem etager med penthouse, tagterrasse.
Jeg havde ikke været i mange huse, der tog pusten fra mig,
som i: "Wow! Det er luksuriøst. Hun er virkelig en velstående kvinde."
Da vi kommer til byhuset, er de eneste mennesker i huset
Irene Silvermans husholderske og Jeff, hendes personlige assistent.
Personalet fortæller os: "I går aftes holdt hun en 4. juli-fest."
"Hun havde mange gæster. De hyggede sig."
Næste morgen kl. 11.45 var sidste gang, nogen af hendes ansatte så hende.
Irene ville tage en lur.
Senere, kl. 16.30, 17 om eftermiddagen,
banker Marta på Irenes soveværelsesdør,
og Irene svarer ikke.
Hun går ind i værelset og ser, at Irene ikke er der.
Jeg glemmer det aldrig. Det er en af de sørgeligste dage i mit liv.
Telefonen ringede, og det var Jeff.
På hans tonefald kan jeg fornemme, der sker noget alvorligt…
IRENES VEN
…og at noget er galt.
Jeff spørger: "Er Irene hos dig?" Jeg siger: "Nej."
Det næste, Jeff sagde, var:
"Vi håbede alle, at Irene var hos dig." Vi tilbringer normalt søndage sammen.
"Hun har været forsvundet siden kl. 12."
"Hvad skete der?" "Vi ved det ikke."
Jeg sagde: "Jeg kommer snart."
Da jeg kom til huset, var hele personalet der.
Pludselig var alle i vildrede, fordi fruen i huset var væk.
Personalet sagde, at Irene aldrig forlod huset alene.
Hun blev altid eskorteret af nogen.
Nogen gik altid med.
Men de sagde også, at hun var ekstremt kvik.
Ingen Alzheimers, ingen demens, intet i den stil.
POLITIETS OPTAGELSER
Vi gennemsøgte hele huset.
Vi opsporede gæster, der havde været til festen,
fik deres navne, så vi kunne afhøre dem.
Staben fortalte os, hendes nøgler var væk.
De sagde, hun altid havde penge ved hånden,
og at der manglede 10.000 dollars.
De viste os, hvor hun opbevarede pengene, og konvolutten var væk.
Hendes ansatte fortalte os, at hun behandlede dem som familie.
Jeg var imponeret over, hvor meget de holdt af Irene.
Det siger meget om Irene Silvermans karakter,
at hendes ansatte elskede hende og ønskede det bedste for hende.
Det siger, at hun ingen familie har.
Hun var jetsetter. Kunne hun lide dig, tog hun dig til sig som ven,
inviterede dig til festerne, til byhuset.
Du var en del af familien.
Jo mere jeg hørte, jo mere kunne jeg lide hende
og ville gerne hænge ud med hende.
Når hun holdt fest, var hun midtpunktet.
Ligesom i filmen Auntie Mame.
Alan, min kære, jeg er så glad for at se… Edna, jeg ringede i går. Hvor…
-Hej, Mame. -Hej. Giv mig et øjeblik.
Hun holdt hof som ingen anden.
Jeg mødte Irene Silverman for første gang i 1994.
Jeg var på min karrieres højdepunkt.
Jeg var den første asiatiske designer, som blev fremhævet af Anna Wintour.
Jeg var til en meget fancy juleaftensfest.
Min ven styrtede ud i køkkenet.
Hun sagde: "Dronningen er ankommet. Du skal møde hende. Alle vil møde hende."
Vi blev introduceret.
Hun er lille, knap 150 cm høj, men har en enorm udstråling.
Hun ser så glamourøs ud, hvordan hun går klædt,
hvordan hun opfører sig.
Hun sagde: "Du må komme forbi til te."
Jeg var der til efter midnat.
Vi havde det simpelthen så sjovt.
Hun fortalte de bedste historier.
Som 17-årig var hun en af ballerinaerne i Radio City.
Under en af forestillingerne var Samuel Silverman blandt publikum,
og han blev komplet betaget af Irene.
Han gjorde kur, og de blev gift.
Irene sagde, han var i finansverdenen, og så begyndte hendes glamourøse liv.
Efter hendes mands død begyndte hun at blive lidt ensom i dette enorme palæ.
For at underholde sig selv,
udlejede hun de smukke værelser til velhavende mennesker,
folk, der ikke ville bo på et hotel.
De folk, hun havde ansat, fortalte, at lige indenfor, nede for enden,
når man kommer ind i bygningen, er en dør.
Den dør førte ind til en lejlighed på første sal.
Hun lejede den lejlighed til en hvid mand ved navn Manny Guerin.
Staben fortalte, at Irene Silverman normalt tjekkede sine lejeres baggrund.
Men i dette tilfælde gjorde hun det ikke.
En slagter, som Irene brugte, og som var en fælles ven,
anbefalede Irenes byhus til Manny Guerin.
Den 14. juni betalte han 6.000 $ kontant for en måneds forudbetalt leje.
Personalet nævnte det fra det øjeblik, han kom ind i bygningen,
Irene følte, at han ikke var en rar person.
Han lyttede ofte til Irene, der talte med de ansatte i foyeren.
Det vidste de,
fordi de så hans fødder lige bag hoveddøren.
Vi fik at vide,
at Manny også sneg en kvinde ind i bygningen ved navn "Eva".
De beskrev hende som en ældre kvinde, velklædt.
Eva er en, som Manny hævder at arbejdede med,
næsten som en assistent.
Inde på Irenes kontor finder vi papirer på hendes skrivebord,
og der er noter, hun har skrevet om lejeren i 1B.
SER IKKE SØD UD
Der stod, at han var meget suspekt.
Hun ville have ham ud.
Hun tegnede en lille skitse af ham og en beskrivelse af hans højde.
OMKRING 179 CM HØJ
Skrev: "Han ligner fængsel."
Jeg husker den første dag, Manny flyttede ind i lejemålet.
Jeg spiste frokost med Irene i kælderen.
Vi hører elevatordøren åbne.
Irene sendte straks Marta, stuepigen, hen til elevatoren og sagde:
"Fortæl Manny, lejeren, at dette er privat område."
"Ingen lejere må være i dette område."
Da Marta endelig kom tilbage… Jeg glemmer aldrig, hvad Irene sagde.
"Jeg er meget mistænksom over for ham."
Jeg sagde: "Hvorfor tager du en ind, du er mistænksom over for?"
Hun sagde: "Jeg stolede på min slagter,
så jeg bad ikke om et baggrundstjek
og gik med til at udleje lejligheden til ham i en måned."
Da vi hører om fyren i 1B, tænker vi: "Uha, det er ikke godt."
Alle advarselslamper blinker: "Den fyr er en skiderik."
Vi tjekker den lejlighed, Manny lejede,
for at sikre os, at hun ikke lå såret eller måske endda død derinde.
Lejligheden var svagt oplyst.
Der rodede ikke, men var ikke ryddeligt. Sengen var uredt.
Der var bokse med mad på køkkenbordet.
I skraldespanden i lejligheden lå en klump gaffatape.
Vi fandt også en rulle reb eller snor.
En af de ansatte bemærker, at der mangler en dyne fra værelset.
Vi finder en tom kasse til et badeforhæng med kun ringene i.
Hvad skal man med et badeforhæng i en brusekabine med glasskydedøre?
Man behøver ikke et.
Da tænkte vi, der måske var tale om en bortførelse.
KL. 22.17 TI TIMER EFTER IRENES FORSVINDEN
Vi får hendes stab ind på stationen for at lave en skitse af Manny Guerin…
EFTERSØGT
…personen i 1B, der opførte sig mistænkeligt.
Jeg blev sat til at blive i byhuset den nat.
Mit "åh nej"-øjeblik.
Jeg er en ung betjent.
Det er det, min slags gør.
Måske ville der blive banket på hos et vidne.
Måske ville Irene træde ind ad døren, et opkald, hvad som helst.
Den eneste, der var med mig, var George, Irenes hund.
6. JULI 1998 21 TIMER EFTER IRENES FORSVINDEN
I juli 1998 var jeg vicekommissær.
Jeg var også ansvarlig for operationer i Manhattan Nord,
og havde dermed ansvar for de 12 distrikter i Manhattan Nord,
fra 59th Street op til toppen af Manhattan.
Vi opererer med "savnede personer i særlig kategori".
Irene passede på mindst to af kriterierne.
For det første var hun 82 år dengang.
Og for det andet lod det til, at hun var forsvundet ufrivilligt,
og at der var sket hende noget voldsomt.
Savnede personer i særlig kategori udløser etablering af et midlertidigt hovedkontor.
Jeg får et opkald fra Reznick:
"Was, du må komme til det 19. distrikt med dit hold."
Joe ville have de bedste mænd, eller dem, der havde sans for detaljer.
Joe Reznick er en hård chef at arbejde for.
Han er en kontant fyr, men hvis jeg havde en forsvunden eller myrdet slægtning,
skulle han lede efterforskningen.
FORSVUNDET IRENE SILVERMAN
Vi fik straks lavet kort
med Irene Silvermans billede på.
Har du oplysninger om Irene Silvermans forsvinden eller opholdssted.
så kontakt Crime Stoppers.
Betjente stod på gaden og uddelte flyers og spurgte folk,
om de havde set noget mærkeligt.
Pressen får nys om det, og så eksploderer det bare.
Den 82-årige forsvandt fra sit palæ.
Silverman blev sidst set i live 5. juli.
Vi har en ældre kvinde, som er forsvundet på meget mystisk vis.
Vi har en beboer i en lejlighed, hun udlejede til
for under tre uger siden, som også er forsvundet på mystisk vis.
EFTERSØGT
Vi nævnte også, at vi ledte efter personen
på fantombilledet kendt som "Manny Guerin".
Vi leder efter ham angående Silvermans forsvinden.
82-ÅRIG MILLIONÆR FORSVUNDET
Dagen efter pressekonferencen
modtager det 19. distrikt et opkald
fra en NYPD-betjent, som er en del af en fælles flygtninge-taskforce,
hvor FBI-agenter og NYPD-kriminalbetjente
skal lokalisere eftersøgte på flugt, ikke kun i New York,
men i hele landet.
Han sagde, at den 5. juli, da Irene Silverman blev meldt savnet,
havde han anholdt to personer, en mor og en søn,
på 55th Street og 6th Avenue
på en arrestordre mod dem fra Utah
for med en stjålet check at købe en bil, som de kørte til New York City i.
Betjenten fra flygtninge-taskforcen sagde,
at de havde begge var i besiddelse
af identifikation tilhørende Irene Silverman.
De blev identificeret som Kenny Kimes og hans mor, Sante Kimes.
Hun havde 10.000 dollars i kontanter i sin tegnebog.
Da hun blev spurgt til pengene, sagde hun:
"Det kræver mange penge at besøge New York,"
hvilket ikke gav mening.
Hvem går rundt med 10.000 dollars i deres tegnebog?
Jeg har en pistol, og ville ikke tage til New York med 10.000 i lommen.
Men der er også et nøglebundt med rød neglelak på, som var Irenes.
Jeg troede, vi ledte efter Manny Guerin,
men da jeg hørte om det, sagde jeg: "Tager du pis på mig?"
Vi kører så ned til centralregistreringen på Manhattan for at afhøre Kenny.
Da jeg trådte ind, tænkte jeg: "Hold da kæft."
Kenny lignede tegningen af Manny Guerin på en prik.
Jeg var overbevist om, at vi her havde Manny Guerin.
Vi spurgte: "Hvorfor har du Irenes ID? Kender du Irene?"
"Ja, jeg kender hende."
"Jeg tror, min mor var venner med hende."
Vi sagde: "Kenny, tænk på Irene. Hun kunne være i live et sted."
"Måske er hun væk. Måske kan du hjælpe os."
"Tænk, hvis det var din mor?"
Der var et spinkelt håb.
Han havde tårer i øjnene. Jeg husker det.
Jeg troede, at han ville tale med os og krybe til korset.
Men få sekunder senere var det, som om noget slukkede inde i ham.
Han blev meget stoisk, helt kølig og forlangte en advokat.
Da jeg gik derfra, var jeg overbevist om, at han var involveret i Irenes forsvinden.
Hans mor, Sante Kimes, ventede i FBI-bygningen i centrum
på at komme for retten i sagen om den stjålne bil.
Jeg håbede, at betjentene, som afhørte hende, havde mere held end os.
Men hun forlangte en advokat, og forhøret blev stoppet.
Vi laver et baggrundstjek på dem. Ser, hvad de er anholdt for tidligere.
Kenny havde aldrig begået nogen større lovovertrædelser.
Så kiggede vi på Sante, og…
Vi fandt de mest grusomme ting.
EAST SIDE-MYSTERIUM
På et tidspunkt fik jeg til opgave at dække historien om,
hvad der var sket med Irene Silverman i New York.
Jeg fandt ud af, at Sante Kimes blev forældreløs, da hun var ung,
og blev kastet fra sted til sted,
om så det var et børnehjem eller en vens ven.
Hun var meget fattig.
Hun mødte Kenneth Kimes Sr. i 1970.
Han arbejdede med byggeri og ejede en kæde af moteller.
De havde huse på Bahamas, kystejendomme i Honolulu,
et hus i Las Vegas.
De levede i sus og dus.
Et par år efter de mødte hinanden, fik hun og hendes mand Kenneth Kimes Jr.
Sante Kimes så uden tvivl Kenneth som sin lille prins,
men Sante styrede alt, Kenneth gjorde.
Hun valgte endda at hjemmeundervise ham og ikke sende ham i skole.
Kenny gjorde, hvad mor bad om. Hvis mor sagde hop, hoppede han.
Hun kunne manipulere ting efter sine behov.
Sante var en svindler.
Film mig ikke, når jeg ikke kan…
Hun havde 11 forskellige aliasser på sit generalieblad,
som omfattede forsikringssvindel, nogle tyverier.
Jeg tror, Sante Kimes elskede fare.
Hun kunne lide at se, hvor meget hun kunne slippe af sted med.
Hun påstod, at hendes mand var ambassadør,
og blev inviteret til en reception for Gerald Ford.
Der er et billede, hvor hun og Kenneth giver præsident Ford hånden.
Der er stadig ingen, der ved, hvordan hun slap forbi Secret Service.
Hun havde evnen til at træde ind i et lokale,
og alle vendte sig om og sagde: "Se lige, hvordan hun er klædt!"
"Åh gud, se hendes smykker! Hun må høre til her."
En anden iøjnefaldende ting var en sigtelse for slaveri i 1985.
Sante Kimes hyrede hushjælp fra Mexico til at gøre rent i hendes store huse.
Hun behandlede dem virkelig dårligt.
Hun låste tjenestepigerne inde på deres værelser.
En af dem bevidnede senere ved retssagen,
at hun var blevet brændt af et strygejern.
De gav hende tilnavnet "Dragedamen".
Det er vanvid på et helt andet plan.
Hun er psykopat.
Sante blev idømt fem års fængsel.
Men hendes mand blev aldrig retsforfulgt for den sag.
15. MAJ 1986 FEM ÅRS FÆNGSEL
Hun afsonede tre ud af fem år.
11. DECEMBER 1989 SANTE LØSLADES
Så døde Kenneth Kimes Sr. i 1994 af en hjerneblødning.
Da han døde, brød Santes liv sammen.
Hun stod sådan: "Hvordan skal jeg fortsætte min livsstil?"
Det eneste, Sante tænkte på, var at stå sejrrigt tilbage.
Efter hans fars død var mor og søn uadskillelige.
Hvad end de gjorde, gjorde de det sammen.
Det var meget farligt at blive venner med familien Kimes.
KIMES' ADVOKAT FORSVUNDET - 1991
Folk, de kendte, forsvandt ud af det blå.
KIMES' REVISOR FORSVUNDET - 1996
En af dem var David Kazdin.
David Kazdin var Sante og Kenneth Kimes' kompagnon,
en slags forretningspartner.
Hun optog et ulovligt lån med sikkerhed i David Kazdins hjem.
Han får vist et kuponhæfte til afdrag
på et lån på 250.000, 300.000 dollars, som han var komplet uvidende om.
Han gik til myndighederne.
Kort derefter fandt de Kazdins lig i en container ved LAX Lufthavn.
Men på det tidspunkt havde LAPD ikke nok
til at anholde Sante og Kenneth Kimes for mordet på David Kazdin.
På det tidspunkt kørte Sante og Kenny på tværs af landet i den stjålne bil,
så de kunne leje lejligheden i Irenes byhus.
5. JULI 1998 IRENE FORSVINDER
Der var diskussioner om, hvorvidt de skulle udleveres til LA
og sigtes for mordet på David Kazdin, eller om de skulle blive i New York.
Nu skal I bare høre.
Bliver nogen dræbt i New York City,
bør sagen blive i New York City, indtil den er afsluttet.
Og tro mig, der var stadig et omfattende stykke arbejde,
som endnu ikke var udført.
News Channel 4 fik disse eksklusive optagelser af politiets hundeenhed…
…og kriminalteknikerne på vej ned i kælderen,
hvor den bil, Kenneth Kimes kørte i, blev tilbageholdt.
Vi ransagede den grønne Lincoln Town Car.
Vi åbner bagsmækken.
Intet, kun affald.
Alt ligger i bunker på bagsædet af bilen.
Og der var godt nok meget lort.
Det tog otte timer at gennemgå den bil.
Vi fandt en æske til en strømpistol.
Vi fandt en klar væske, som viste sig at være et bedøvelsesmiddel.
Vi fandt Irene Silvermans sygesikringskort
med nogle andre dokumenter med Irenes navn på.
Vi fandt alle mulige parykker, aflytningsudstyr.
I bilen var der 15 notesbøger
med noter, der beskrev Irenes færden i detaljer.
Når man ser på helhedsbilledet, er de ting ganske afslørende.
I notesbøgerne stod også, hvordan man overtog Irenes hus.
"Skaf notar, skaf adkomstdokument, skaf skøde."
I bilen fandt vi også en mikrokassetteafspiller
med nogle kassettebånd.
Vi lyttede til dem.
På et af dem udgav Sante sig for
at være en person, der ringer til Irene
og siger, at hun har vundet en rejse til Las Vegas og skal bo på Circus Circus.
-Sante: Sid hellere ned. -Irene: Okay.
Sante: Jeg har en dejlig overraskelse.
Irene: Hvad?
Sante: Du har vundet en gratis rejse. Alle udgifter betalt, flybilletter, hotel.
Idéen med opkaldet var at få Irene Silverman
til at røbe sit personnummer over telefonen.
Sante: Sidder du ned?
Irene: Det gør jeg. Jeg spekulerer også på, hvad hagen er.
Sante: Der er ingen hage.
Må jeg bede om et personnummer?
Hun ville have information,
hun kunne bruge på skøderne og de forfalskede dokumenter.
Irene: Jeg kender ikke mit personnummer, sandt at sige.
Sante: Jeg skal have nummeret for at sende dig oplysningerne.
Hun prøvede på alle mulige måder at få det nummer ud af Irene,
og Irene var revnende ligeglad.
Irene: Du kan sende mig, hvad end du har der,
og hvis jeg er lun på idéen, så giver jeg dig mit personnummer.
Med alle de oplysninger, vi havde skaffet, var det ikke længere en savnet person.
Vi vidste, vi havde et mordoffer.
Jeg har en god seer, eller spåkone, hvad end I kalder det.
Idet jeg satte mig, så han på mig og sagde: "Jeg kondolerer."
Han sagde: "Din gode ven er ikke længere iblandt os."
En enorm sorg og bevægelse ramte mig straks.
Jeg nægtede at acceptere det.
"Måske tager han fejl denne gang."
Vi vidste, det var en mordsag,
men vi manglede stadig et lig for at spærre de folk inde.
Vi vidste, de var skyldige, men uden liget var der en stor chance for, at de gik fri.
Personligt var jeg rasende.
Jeg havde lyst til at tage tilbage, stikke Kenny en flad og få det ud af ham.
19. JULI 1998 14 DAGE EFTER IRENES FORSVINDEN
Der var et nummer, folk kunne ringe til
med oplysninger om den grønne Lincoln Town Car.
Vi forfulgte alle tips, vi fik.
Vi gennemsøgte Meadowlands i New Jersey.
Meadowlands er ingen skovtur. Det er et sumpet område med højt græs.
Det stinker.
Et ildelugtende, beskidt sted at lede. Perfekt til at skaffe sig af med et lig.
Vi finder alt muligt affald, alle mulige kasserede beholdere,
bagage og det, jeg kalder "Coney Island-hvidfisk",
som er brugte kondomer, brugte tamponer.
Vi var desperate efter at finde Irene Silvermans lig.
Ethvert tip, der kom i sagen, i alle sager, skal efterforskes.
Hvor skørt det end lyder, husker jeg en bestemt dag, hvor jeg var på kontoret.
Nogen er kommet til vores kontor med en død kylling.
Det, der fik min opmærksomhed, var den forpulede lugt.
Det stank på hele kontoret.
Vi fik at vide, at der, inde i anus på den døde kylling,
var er en seddel, og på den seddel stod, hvor Irene Silvermans lig er.
Jeg siger: "Tag så og skrid med dig."
De fik hende ud fra kontoret.
Men de tog kyllingen og hende med ned til 126th Street, Amsterdam Avenue,
hvor der lå en hønsefarm, fabrik, hvad end I vil kalde det,
og de undersøgte kyllingen.
Hvad angår den kylling, var der ingen seddel oppe i røven på den.
Det var et af de mere muntre øjeblikke i efterforskningen,
men så pressede var vi.
Hvert eneste tip, vi modtog, måtte vi handle på.
18 DAGE EFTER IRENES FORSVINDEN
Kimes-parret sad stadig inde for den stjålne bil,
og vi aflyttede deres opkald.
Vi aflyttede et opkald fra Sante Kimes
til en privatdetektiv, som forsvareren havde hyret.
Hun instruerede ham til at tage hen til Plaza-hotellet for at hente en taske.
Derefter satte jeg og en anden betjent os ind i en bil
og kørte med fuld udrykning ned til The Plaza.
En pensioneret inspektør var vagtchef der.
Han sagde: "En privatdetektiv har lige været at hente tasken."
Han gav os hans navn.
En anden betjent slår hans privatdetektivlicens op.
Detektivens kontor lå nede ved rådhuset, så vi tog derhen.
Først benægtede han at have hentet tasken, og så sagde vi:
"Hør, vi ved, at du var henne at hente tasken."
"Hvordan tror du, vi fandt frem til dit kontor?"
Så besluttede han at udlevere tasken.
Det var nok et af de største gennembrud i sagen.
I den taske fandt vi en kaliber 22-pistol,
en fuldmagt med Irene Silvermans underskrift på.
Vi fandt også en kopi af skødet underskrevet af Irene Silverman.
Faktisk stod der på skødet,
at huset blev solgt til Atlantis Group, Incorporated,
som vi senere fandt ud af, var et skuffeselskab skabt af Sante Kimes.
Vi fik lavet en håndskriftsanalyse på dem,
og som forventet viste den, at dokumenterne var forfalskede.
Det var notarbekræftet, underskrevet og dateret af en specifik notar.
Da notaren blev fundet, blev hun afhørt.
Notaren siger, at hun kom til Irene Silvermans bygning.
Hun befandt sig i et svagt oplyst værelse.
Der var mørkt.
Sante Kimes var klædt ud som Irene i en seng.
Med en rød paryk på og noget, der dækkede hendes ansigt.
Med dynen trukket op, ligesom i Rødhætte.
Hun fik et ID, som sikkert var forfalsket, hun notarbekræftede det, og det var det.
Notaren skulle så udpege Sante og Kenny i en identifikationsparade hos anklageren.
NEW YORKS STATSADVOKAT
Jeg husker, at jeg sad med Sante Kimes og bevogtede hende før paraden.
Vi var de eneste to i lokalet.
Hun var en bedrager, så jeg valgte at holde paraderne oppe
og ikke lade hende involvere mig i nogen form for samtale.
To minutter senere siger jeg:
"Ja, jeg er skilt, bor i Yonkers. Mine børn er 10 og 12."
Jeg burde have vidst bedre end at lade hende interagere med mig.
Men hun havde evnen til at få en til at slappe af i en sådan grad,
at man kan svare på ethvert spørgsmål, hun stillede.
Sådan fik hun oplysninger ud af folk…
…skal være… Hold op!
…og kom videre med et fupnummer eller bedrag, hun planlagde.
Notaren udpegede Sante med det samme.
Uden problemer.
DE VILLE HAVE HENDES MONDÆNE HJEM
De forfalskede dokumenter blev afgørende…
TIDL. VICESTATSANKLAGER PÅ MANHATTAN
…fordi det var motivet.
Det tegnede et overbevisende billede af,
at Kimes-parret skabte en falsk transaktion,
så det så ud, som om Irene Silverman overdragede byhuset til dem.
Selvom liget manglede,
var vi overbeviste om, at vi kunne sigte dem for drab.
Fem måneder efter Irene forsvandt i december 1998,
blev Sante og Kenneth Kimes tiltalt for mord. Tiltalt for indbrud, for røveri.
Tiltalt for aflytning.
Der var 84 anklagepunkter mod dem.
Det er sgu en hel del.
Fra sin fængselscelle påstår Kimes, at hun er uskyldig.
Hjælp. Jeg påberåber mig vores forfatningssikrede rettigheder
til en retfærdig dommer, rettergang og værneting,
så min vidunderlige unge søns uskyld kan bevises for alle.
Det mærkelige var, hvor mange gange Sante og Kenny Kimes
fik fat i medierne, mens de ventede på deres retssag.
Min søn og jeg er uskyldige.
Der finder en omfattende, ondsindet mørklægning sted.
Politiet har begået en frygtelig fejl.
I er blevet forledt til at tro visse ting om os begge,
som er komplet usande.
Vi er uskyldige.
De spillede virkelig for galleriet.
De blev portrætteret som værende retsforfulgt uden grund.
"Se på min søn. Ligner han en morder?"
60 Minutes inviterede Kimes ind for at tale om, hvad der var sket.
Det lignede ikke et mor-søn-forhold.
De holder hinanden i hånden, og Kenny komplimenterer sin mors udseende.
Jeg synes, hun er en smuk person, åndeligt, intellektuelt
og fysisk.
Det var så sært at se mellem en mor og søn, der er voksne.
Der var spekulationer om, at der var et incestuøst forhold.
Det tror jeg ikke.
Jeg er af den overbevisning,
at hun havde kontrol over alle aspekter af hans liv.
Vend dig om, Kenny.
Hun groomede Kenny til at blive morder.
Sagen kommer for retten i januar 2000,
halvandet år efter Irenes forsvinden.
Forsvarets hovedstrategi var:
"Hvordan kan I dømme, hvis der ikke er noget lig?"
Jeg tror ikke, der findes et andet forsvar.
Men vi opnåede en fire måneder lang retssag,
og det forløb nogenlunde problemfrit.
Både Sante og Kenny Kimes blev fundet skyldige
i hver eneste sigtelse.
De ville hver især få mindst 125 år til livstid.
Sante troede virkelig, hun var klogere end alle andre.
Hun havde brug for komplotterne, som Dracula har brug for blod.
Og lad mig sige noget.
De var også i besiddelse af en liste over 16 andre newyorkere,
som Kimes-parret gik efter.
Vi tjekkede dem for at sikre os, de var okay.
10. OKTOBER 2000 TO ÅR EFTER IRENES FORSVINDEN
I oktober 2000, da Sante og Kenny
ventede på at blive udleveret til staten Californien,
hvor de stod anklaget for mord på David Kazdin,
Fik jeg til opgave at lave en dokumentar til Court TV.
Kenny gik med til at give mig et interview på kamera.
CLINTON FÆNGSEL
Han kom ind og så skræmmende ud.
Han havde de mørkeste sorte øjne,
som brændte sig lige igennem mig.
Kameramand, lydperson begynder at optage.
Inden for 40 minutter havde han bedt mig om tre pauser.
Kan vi holde en pause om fem eller ti minutter?
I sidste pause spurgte han: "Kan du skaffe mig noget at spise?"
Så jeg gik ud til salgsautomaterne.
Jeg rækker tingene til ham.
Og før jeg ved af det, står han bag mig med sin højre arm over min hals.
Og han sagde til mig: "Det er en gidselsituation."
Sirenerne lyder.
Kenny bemærker, at kameramanden stadig filmer.
Han sagde: "Sluk så det forpulede kamera!"
Kameramand, gå tilbage!
At være så tæt på ham var ulækkert.
Jeg kunne mærke hans hjerte hamre mod min ryg.
Jeg kunne mærke hans sved.
Han klikkede med en kuglepen.
Jeg tænker straks: "Han stikker mig med den kuglepen."
Fængselspersonalet, som var kommet ind i lokalet, sagde:
"Kenneth, tag det roligt."
"Du opnår ikke noget ved at gøre det her."
Jeg sagde til ham: "Hvorfor gør du det her?"
Og han sagde straks:
"Min mor er gammel. Hun kan ikke klare endnu en retssag."
"Jeg vil have min mor og mig udleveret til Canada."
Det var virkelig skræmmende.
Fem lange timer var gået.
Jeg sagde til ham: "Kenneth, ved du, hvordan man beder?"
"Lad os bede sammen."
Han sagde: "Ja, det gør jeg."
Og der faldt en ro over hans ansigt.
Efter vi havde bedt sammen, sagde en gidselforhandler til Kenny:
"Kenny, det har stået på længe nok. Her er mit visitkort. Lad mig hjælpe dig."
Kenny rakte ud efter det og gav dermed slip på mig.
Og da så jeg mit snit til at storme ud af lokalet.
Der var mindst seks fyre derinde.
De overfaldt ham.
Jeg så mig ikke tilbage. Jeg fortsatte bare.
Men jeg var så taknemmelig for at være i live.
Kenneth hjalp sin mor med at dræbe en rig enke.
Nu indrømmer han et mord til.
Han chokerede en retssal ved
at erklære sig skyldig i drabet på forretningsmand David Kazdin.
Han indgik en samarbejdsaftale med statsanklageren i Los Angeles,
hvor han vidnede mod sin mor.
Han tilstod mordet på David Kazdin…
SÅDAN DRÆBTE DE IRENE
…og mordet på Irene Silverman.
MOR SAGDE: "GØR DET!"
Til gengæld for en dom, der ikke indeholdt dødsstraf
til ham eller hans mor.
Kenny sagde, Irene Silverman bankede på hans dør.
Han trak hende ind i lejligheden.
Han gav hende stød. Hun gik i gulvet.
Han kvalte hende.
Tog så et badeforhæng, pakkede hende ind, tapede hende med gaffatape.
Lagde hende i en køjesæk
i bagagerummet i sin bil.
Kørte ind til byen gennem Lincolntunnelen.
Han sagde: "Jeg så en container. Jeg smed hendes lig i den, det var det."
Retfærdigheden vandt.
Men vi havde ikke Irenes lig.
Det vil hjemsøge mig til min død.
At en skøn kvinde som hende, der faktisk har bidraget til samfundet,
ikke engang får en afslutning på livet og aldrig blev stedt til hvile.
Jeg ser stadig sagen som åben.
Jeg håber, man en dag finder hendes jordiske rester, og der er dna,
og jeg bliver ringet op: "Vi har fundet Irene."
Tror jeg, det sker? Nej.
Men håber jeg det? 100 procent.
Jeg vil elske at modtage det opkald.
Det tog mig mindst ti år at acceptere, at nogen virkelig havde dræbt hende.
Jeg havde en fantasi om, at de holdt Irene fanget et sted,
i en lille by et eller andet sted.
Måske dukker hun op igen.
Men desværre har jeg nu lært at affinde mig med det.
Jeg accepterede, at hun ikke længere er iblandt os,
men hun smiler ned til mig hver dag.
Hver gang jeg krydser 65th Street, kigger jeg altid op på det smukke hjem.
Jeg siger stilfærdigt hej til hende.
Og fortæller hende, at jeg savner hende.
NÆSTE GANG
Jeg får et opkald fra en gæst, som oplever en voldsom vandlækage ind på sit værelse.
Soho House er en eksklusiv, dyr klub, og en ung kvinde ligger død i badekarret.
Offeret var Sylvie Cachay, kvinde, 33 år gammel.
Hun var modedesigner, badetøjsdesigner.
Hun var det perfekte medlem til at være en del af Soho House.
Hun tjekkede ind med sin kæreste, og han er der ikke længere.
Så ja, det er mistænkeligt.
Og så finder vi "fuck dig"-mailen.
Et billede tegner sig.
Der er situationer, man aldrig ønsker at stå i.
Hvad der skete på det værelse, glemmer man ikke bare.
Tekster af: Hani Abildskov Abu-Khalil er man ikke bare.