Pe insula Manhattan,
sunt două brigăzi de detectivi dedicați omuciderilor.
Manhattan Nord și Sud.
Ei investighează cele mai brutale și dificile crime.
Acestea sunt poveștile lor.
Bună!
Eu sunt Kenneth Kimes.
Nu mă cunoști.
Crezi că mă cunoști, dar nu e așa.
Crezi că o cunoști pe mama, dar nu e așa.
Eu și fiul meu suntem nevinovați.
E o mușamalizare uriașă și diavolească.
Poliția a făcut o greșeală îngrozitoare.
La Sante și Kenny Kimes
e ceva mai mult decât o relație între mamă și fiu.
Cei care apar în viața familiei Kimes dispar.
Am primit un apel că Irene dispăruse.
Aveam o femeie mondenă de 82 de ani care dispăruse din casă.
În fiecare zi, fără excepție,
primeam un apel de la biroul comisarului
cu simpla întrebare: „Unde e Irene?”
Nu știm unde e, dar ne rugăm pentru ea.
Mă rog cu fiul meu în fiecare seară la ora 11.
Ne rugăm să fie bine, dar nu știm unde e.
Suntem nevinovați. Dacă ni se respectă drepturile, o vom dovedi.
Noi ne asigurăm că poți merge acasă și dormi noaptea.
E important pentru familie să știe cine le-a ucis ruda.
Compasiunea pentru victime e cel mai important lucru.
Mereu mi-a plăcut să analizez.
Cum a fost, de fapt?
Vrei să afli adevărul. Asta fac detectivii.
Instinctul tău e să ajuți oamenii.
În orașul New York, NYPD…
asta e!
OMUCIDERI: NEW YORK
În 1997, avem zece ani în poliție în New York,
când am fost promovat detectiv.
Am fost transferat de la secția 34 din Washington Heights
la secția 19 din Upper East Side în Manhattan.
Probabil e cea mai bogată zonă din orașul New York.
Aveam omucideri, dar nu ca la alte secții.
Într-un an la acea secție, a fost o spargere pe Fifth Avenue.
Când am ajuns, era apartamentul lui Mary Tyler Moore.
Acesta era genul de cazuri la care lucram.
Secția acoperă zona dintre străzile 59 și 95,
de la Fifth Avenue până la East River.
E un pătrat mare.
Sunt tot soiul de zgârie-nori, deci e foarte populată zona.
Am avut un șoc cultural.
Am trecut de la subsol la vilă într-o mișcare.
4 IULIE 1998
5 IULIE 1998
În 1998, în weekendul de Ziua Independenței,
era un oraș-fantomă în Upper East Side.
Toți merg în vacanță în Long Island.
Pe 5 iulie, lucram eu și alți doi detectivi.
Ceilalți au plecat.
18:32
Ni s-a raportat o persoană dispărută
de către angajatul unei femei de 82 de ani, Irene Silverman.
Eu eram detectiv junior. Cei doi mi-au zis:
„Puștiule, e cazul tău!” Mi-am zis: „Fir-ar!”
Nimeni nu vrea un caz de persoană dispărută.
De obicei, e cineva care a fugit sau a plecat undeva în weekend.
N-a spus nimănui.
Se întoarce și se închide cazul.
Dar trebuia să-l verificăm.
Ne-am dus la casă.
Era într-un bloc frumos de pe strada 65, chiar lângă Madison Avenue.
Eram detectiv de gradul doi
care crescuse în locuințele sociale din East Harlem.
Primul meu gând a fost:
„Probabil e prima oară când intru într-o clădire de milioane de dolari.”
Era o clădire frumoasă cu cinci nivele, mansardă, terasă pe acoperiș.
Nu mai intrasem în multe clădiri care să-mi taie răsuflarea:
„E foarte scump! Femeia asta e bogată.”
Când am ajuns la casă, nu era nimeni acolo,
în afară de menajera ei și de Jeff, asistentul ei personal.
Personalul ne-a spus
că dăduse o petrecere de 4 iulie.
A avut mulți invitați și s-au distrat.
În dimineața următoare, pe la 11:45,
a fost ultima oară când au văzut-o.
Irene se ducea să se culce.
În acea după-amiază, pe la 16:30,
Marta a bătut la ușa dormitorului,
iar Irene n-a răspuns.
A intrat în cameră, iar Irene nu era acolo.
N-o să uit niciodată. A fost printre cele mai triste zile din viață.
M-a sunat Jeff.
Din tonul vocii, mi-am dat seama că era ceva foarte grav
și că se întâmplase ceva.
Jeff m-a întrebat doar: „Irene e cu tine?” I-am zis că nu.
Apoi, mi-a spus:
„Speram că Irene e cu tine.”
Ne petreceam duminicile împreună.
A spus că dispăruse de la ora 12.
Mi-a spus că nu știa ce se întâmplase.
I-am zis că o să trec pe acolo curând.
Când am ajuns, tot personalul era acolo.
Dintr-odată, toată lumea era agitată
că doamna casei dispăruse.
Personalul a spus că Irene nu ar părăsi reședința singură.
Mereu o însoțea cineva la magazin sau oriunde.
Mereu era cineva.
Dar au mai spus că femeia asta avea mintea brici.
Nu avea Alzheimer, demență, nimic de genul acesta.
Am cercetat toată casa.
Am luat urma oaspeților de la petrecere,
le-am luat numele ca să-i intervievăm.
Personalul ne-a spus că îi lipseau cheile.
Nu doar atât, au spus că mereu avea bani
și că lipseau 10.000 de dolari.
Ne-au arătat unde ținea banii,
iar acel plic dispăruse.
Angajații ei ne-au spus că îi trata ca pe membrii familiei.
Am rămas impresionat de cât de mult le păsa de ea.
Asta spune multe despre caracterul lui Irene Silverman,
să ai angajați care te iubesc, care îți sunt devotați și-ți vor binele.
Ne-au spus că nu avea familie.
Era o persoană mondenă. Dacă te plăcea, te considera prieten
și te invita acasă, la petreceri.
Făceai parte din familie.
Cu cât aflam mai multe despre ea, cu atât o plăceam
și îmi doream să petrec timp cu ea.
Când dădea petreceri, era în centrul atenției.
Ca în filmul Mătușa Mame.
Alan, dragă, mă bucur să te văd. Edna, te-am sunat ieri. Unde…
- Bună, Mame! - Bună! Vin imediat.
Atrăgea atenția ca nimeni altcineva.
Pe Irene Silverman am întâlnit-o în 1994.
Eram la apogeul carierei.
Am fost primul designer asiatic susținut de Anna Wintour.
Am mers la o petrecere extravagantă de Crăciun.
Prietena mea a venit repede în bucătărie.
Mi-a zis: „A venit marea doamnă.
Trebuie s-o cunoști. Toți vor asta.”
I-am fost prezentat.
Chiar dacă e micuță, are abia 1,5 m,
e foarte impozantă.
E foarte elegantă prin modul în care se îmbracă,
prin modul în care se poartă.
Mi-a zis: „Trebuie să iei ceaiul cu mine.”
Am stat acolo până după miezul nopții.
Ne-am simțit foarte bine.
Avea cele mai interesante povești.
La 17 ani, era balerină la Radio City.
La un spectacol, Samuel Silverman era în public
și a fost fermecat de Irene.
După ce a curtat-o, s-au căsătorit.
A zis că lucra în finanțe.
Atunci Irene a început să ducă o viață luxoasă.
După moartea soțului,
a început să se simtă singură în acel conac imens.
Ca să se binedispună,
a închiriat camerele frumoase unor oameni foarte bogați,
pentru cei care nu voiau să stea la hotel.
Angajații ei ne-au spus că direct în spate,
când intri în clădire, e o ușă.
Iar ușa aceea ducea la un apartament de la primul nivel.
Închiriase apartamentul unui bărbat caucazian pe nume Manny Guerin.
Personalul ne-a spus că Irene
verifica antecedentele chiriașilor săi.
Dar, în acel caz, n-o făcuse.
Măcelarul la care apela Irene, un prieten comun,
a recomandat-o pe Irene lui Manny Guerin.
Pe 14 iunie, a plătit 6.000 de dolari în numerar în avans pentru o lună.
PRIMIT ÎN NUMERAR PRIMA LUNĂ DE CHIRIE 1B
Personalul a menționat că, de când a intrat în clădire,
Irene a simțit că nu era un om bun.
Trăgea cu urechea atunci când Irene vorbea cu personalul pe hol.
Ei știau asta
pentru că i se vedeau picioarele lângă ușa de la intrare.
Personalul ne-a zis că Manny aducea o femeie pe ascuns, pe „Eva”.
Ar fi fost o femeie mai în vârstă, bine îmbrăcată.
Manny pretindea că lucra cu Eva, ar fi fost un soi de asistentă.
Când am intrat în biroul lui Irene, am văzut hârtii pe birou
și notițele ei despre chiriașul de la 1B.
Unele spuneau că era suspect. N-avea încredere în el, îl voia plecat.
I-a făcut o schiță și o descriere a înălțimii.
CAM 1,79 M
A scris că părea pușcăriaș.
Țin minte prima zi când Manny s-a mutat.
Luam prânzul cu Irene la subsol.
Am auzit ușa liftului deschizându-se.
Irene a trimis-o pe Marta, menajera, la lift:
„Spune-i lui Manny, chiriașului, că e o zonă privată!
Chiriașii nu au voie aici.”
Când Marta s-a întors la masă,
Irene mi-a spus:
„Știi ceva? Individul pare suspect.”
I-am zis: „De ce ai primi pe cineva care ți se pare suspect?”
A spus că a avut încredere în măcelar,
că nu i-a cerut cazierul
și că a fost de acord să-i închirieze apartamentul o lună.
Când am aflat despre tipul de la 1B,
mi-am zis că nu-i a bună.
Tot apăreau semnale de alarmă, indicând că era un nemernic.
Am verificat apartamentul închiriat de Manny
ca să ne asigurăm că nu era acolo, rănită sau poate chiar moartă.
Apartamentul era slab luminat.
Nu era dezastru, dar nici curățenie. Patul era nefăcut.
Erau cutii cu mâncare pe blat.
În coșul de gunoi era un teanc de bandă adezivă.
Am recuperat și un mosor de sfoară sau frânghie.
Un angajat a observat că lipsea o cuvertură din cameră.
Și am găsit o cutie de perdea de duș în care erau doar inelele.
De ce ai avea nevoie de o perdea de duș, când ai uși glisante de sticlă?
N-ai nevoie de perdea.
În acel moment, ne-am gândit că poate fusese răpită.
LA 10 ORE DUPĂ RAPORTAREA DISPARIȚIEI
I-am adus personalul la secție pentru un portret al lui Manny Guerin,
persoana de la 1B care se purta suspect.
Am fost desemnat să rămân în casă în acea noapte.
A fost momentul meu.
Eram detectiv junior.
Era responsabilitatea mea.
Credeam că poate va veni cineva, un martor.
Poate Irene va intra pe ușă, un apel, orice.
Nu eram decât cu George, câinele lui Irene.
LA 21 DE ORE DE LA RAPORTAREA DISPARIȚIEI
În iulie 1998, eram inspector adjunct.
Eram responsabil și de operațiunile din Manhattan Nord,
care coordonau cele 12 secții din Manhattan Nord,
de la strada 59 până în capătul Manhattanului.
Avem și o categorie specială pentru persoane dispărute.
Irene se potrivește în cel puțin două rubrici.
Una era că avea 82 de ani la acea vreme.
A doua era că păruse să fi dispărut involuntar
și că i se întâmplase ceva grav.
Această categorie specială determină
stabilirea unui sediu temporar.
Am primit un apel de la insp. Reznick:
„Trebuie să te duci la secția 19 cu echipa.”
Joe voia să-i pună pe cei mai buni
sau pe cei mai atenți la detalii.
Joe Reznick e un șef dificil, n-o să mint.
E un individ foarte exigent,
dar dacă aș avea o rudă dispărută sau ucisă,
aș vrea ca el să conducă ancheta.
PERSOANĂ DISPĂRUTĂ IRENE SILVERMAN
Am pregătit imediat fișe
cu poza lui Irene Silverman.
Dacă aveți informații despre dispariția
sau locul în care se află dna Silverman,
contactați Crime Stoppers!
Detectivii stăteau la colț de stradă,
împărțeau afișe și întrebau trecătorii dacă văzuseră ceva.
Atunci a aflat presa și totul a căpătat proporții.
Femeia de 82 de ani a dispărut din vila sa.
A fost văzută ultima oară pe 5 iulie.
Avem o femeie în vârstă care a dispărut misterios.
Avem un ocupant al unui apartament închiriat de la ea
acum mai puțin de trei săptămâni care a dispărut misterios.
Am menționat că mai căutam o persoană
cu portretul robot, cunoscut drept „Manny Guerin”.
Îl căutam în legătură cu dispariția dnei Silverman.
MILIONARĂ DISPĂRUTĂ DIN CASĂ
A doua zi după conferință,
cei de la secția 19 au primit un apel
de la un detectiv care făcea parte dintr-o echipă operativă pentru fugari,
în care agenții FBI și detectivii NYPD
au fost însărcinați să localizeze fugarii căutați nu doar în New York,
ci în toată țara.
Pe 5 iulie, când Irene Silverman a fost dată dispărută,
el arestase doi oameni, o mamă și un fiu,
în zona străzii 55 și 6th Avenue,
pe baza unui mandat pe care îl aveau din Utah
pentru cumpărarea unei mașini cu un cec furat, și adusă în New York.
Detectivii din grupul operativ ne-au spus
că ambii aveau în posesie
acte de identificare ale lui Irene Silverman.
Au fost identificați drept Kenny Kimes și mama sa, Sante Kimes.
Ea avea în portofel 10.000 de dolari.
Când a fost întrebată de numerar,
a spus că e nevoie de mulți bani pentru New York,
iar asta nu avea nicio noimă.
Nu știu cine umblă cu 10.000 de dolari în portofel.
Eu am o armă și tot n-aș umbla
cu atâția bani în buzunar în New York.
Dar mai avea și un set de chei cu ojă roșie și erau ale lui Irene.
Credeam că îl căutam pe Manny Guerin,
dar când am auzit asta,
mi-am zis: „Pe bune?”
După aceste noi informații, ne-am dus imediat
la centrul de arest ca să-l intervievăm pe Kenny.
Când am intrat, am rămas șocat.
Kenny se potrivea perfect cu schița lui Manny Guerin.
Eram convins că îl aveam pe Manny Guerin.
L-am întrebat: „De ce ai buletinul lui Irene? O cunoști?”
„Da, o cunosc.
Mama era prietenă cu ea.”
I-am spus: „Gândește-te la Irene! Ar putea fi în viață pe undeva.
A dispărut.
Poate ne poți ajuta. De ce nu vorbești?
Dacă era mama ta? Ce ai simți?”
Era un licăr de speranță.
Avea lacrimi în ochi. Îmi amintesc asta.
Și credeam că va începe să discute cu noi
și că va cădea în sabie.
Dar, după câteva secunde, parcă s-a schimbat ceva în el.
A devenit foarte stoic,
împietrit, și a cerut un avocat.
Când am plecat, eram 100% convins
că a avut un rol important în dispariție.
Mama lui, Sante Kimes, era în clădirea FBI din centru,
aștepta să fie pusă sub acuzare pentru furtul mașinii.
Speram că detectivii care o intervievau
aveau mai mult succes decât noi.
Dar a cerut un avocat, iar interviul s-a oprit.
Le-am verificat antecedentele.
Pentru arestări anterioare.
Kenny nu avusese niciodată probleme majore cu legea.
Am verificat-o pe Sante…
N-o să vă vină să credeți ce lucruri oribile!
La un moment dat, mi s-a oferit articolul
privind ce pățise Irene Silverman în New York.
Am aflat că Sante Kimes a rămas orfană în copilărie
și a mers din casă în casă,
fie la orfelinat sau la prietena unei prietene.
A fost foarte săracă.
L-a cunoscut pe Kenneth Kimes Sr. în 1970.
Activa în domeniul construcțiilor și avea un lanț de moteluri.
Aveau case în Bahamas,
proprietate pe malul oceanului în Honolulu,
o casă în Las Vegas.
Trăiau pe picior mare.
La vreo doi ani după ce s-au cunoscut,
ea și soțul ei l-au avut pe Kenneth Kimes Jr.
Kenneth era prințișorul lui Sante Kimes,
dar Sante controla tot ce făcea Kenneth,
până în punctul în care a decis să-l educe acasă.
Kenny făcea ce îi spunea mami. Dacă mami îi spunea să sară, sărea.
Știa cum să manipuleze în favoarea ei.
Sante era o escroacă.
Nu mă filma când nu pot…
Cred că avea 11 nume diferite în istoricul arestărilor,
inclusiv pentru fraude în asigurări, furturi.
Cred că lui Sante Kimes îi plăcea pericolul.
Îi plăcea să vadă cu ce putea să scape basma curată.
A pretins că soțul ei era ambasador
și cumva a fost invitată la o recepție pentru Gerald Ford.
Există o fotografie cu ea și Kenneth Kimes strângând mâna președintelui Ford.
Nici în ziua de azi nu știe nimeni cum a trecut de Serviciile Secrete.
Avea un mod de a intra într-un loc,
iar toată lumea o privea și spunea: „Ia uite cum e îmbrăcată!
Doamne, ce bijuterii are! Cred că trebuie să fie de-a casei.”
Încă un lucru care a ieșit în evidență
a fost o acuzație de sclavie din 1985.
EXPLOATARE MENAJERE
Sante Kimes angaja menajere din Mexic pentru curățenie.
Le trata foarte rău.
Le încuia în camerele lor.
Una dintre ele a depus mărturie la acel proces
că fusese arsă cu fierul de călcat.
I-au dat porecla „Doamna dragon”.
E un alt nivel de nebunie.
E o psihopată.
A fost condamnată la cinci ani de închisoare.
Însă, soțul ei n-a fost urmărit penal în acel caz.
A ispășit trei ani din sentința de cinci ani.
În 1994, Kenneth Kimes Sr. a murit din cauza unui anevrism cerebral.
Moartea lui a schimbat radical destinul lui Sante.
S-a întrebat: „Cum o să continui să-mi trăiesc viața ca până acum?”
Cât timp Sante ajungea sus, doar asta conta.
După moartea tatălui, mama și fiul erau de nedespărțit.
Orice ar fi întreprins, o făceau împreună.
Era foarte periculos să te împrietenești cu familia Kimes.
Cunoscuții lor păreau să dispară din senin.
Unul dintre ei a fost David Kazdin.
David Kazdin era un asociat al lui Sante și Kenneth,
partener de afaceri, într-un fel.
Ea a luat un împrumut fraudulos, garantând cu casa lui Kazdin.
Cred că a primit un desfășurător de plăți
pentru un împrumut de aproape 300.000 de dolari de care nu știa.
S-a dus la autorități.
La scurt timp,
cadavrul lui Kazdin a fost găsit într-un tomberon de lângă aeroport.
Dar, la acea vreme, poliția din Los Angeles n-a avut destule probe
ca să-i aresteze pe Sante și Kenneth pentru moartea lui Kazdin.
În acel moment, Sante și Kenny
au traversat țara într-o mașină furată
ca să închirieze apartamentul din casa lui Irene.
Au fost discuții dacă ar trebui extrădați în Los Angeles
pentru uciderea lui David Kazdin sau dacă să-i țină în New York.
Să vă spun ceva!
Dacă cineva e ucis în New York,
cazul ar trebui să rămână aici până se soluționează.
Credeți-mă, încă era destul de mult de muncă
de dus la capăt!
Canalul 4 a obținut fotografii în exclusivitate cu unitatea canină
și tehnicienii criminaliști în garajul de la subsol
unde a fost reținută mașina lui Kenneth Kimes.
Acel Lincoln verde a fost percheziționat.
Am deschis portbagajul. Nimic, doar gunoaie.
Totul era îngrămădit pe bancheta din spate.
Și erau multe rahaturi.
A durat opt ore ca să analizăm mașina.
Am recuperat cutia unui pistol cu electroșocuri.
Am găsit un lichid,
care s-a dovedit a fi un drog sedativ.
Am găsit cardul de asigurări sociale al lui Irene
și alte documente cu numele lui Irene.
Am recuperat peruci, echipament de spionaj.
Erau 15 caiete în mașină
cu notițe detaliate despre mișcările lui Irene.
Când privești imaginea de ansamblu, sunt probe destul de grăitoare.
În acele caiete mai scria cum să pună stăpânire pe casa lui Irene.
„Adu notar, găsește actul, pregătește contractul.”
S-au mai recuperat și un microcasetofon
și niște casete.
Și le-am ascultat.
Pe una dintre ele, Sante se dădea drept
o persoană care o suna pe Irene
să-i spună că ar fi câștigat o excursie în Las Vegas la Circus Circus.
Sante: Ia loc!
Irene: Bine.
Sante: Am o surpriză minunată.
Irene: Ce?
Sante: Ai câștigat o excursie gratis.
Cheltuielile incluse, biletul de avion, hotelul.
Ideea apelului era s-o convingă pe Irene Silverman
să-i divulge numărul de asigurări sociale.
Sante: Stai jos?
Irene: Da. Stau jos. Mă întreb care e chichița.
Sante: Nu e niciuna.
Îmi spui numărul asigurării sociale?
Încerca să obțină informații
pentru contract, pentru actele falsificate.
Irene: Nu-mi știu numărul, sinceră să fiu.
Sante: Îmi trebuie numărul ca să-ți trimit informațiile.
A încercat să obțină numărul în fel și chip,
dar Irene nu s-a lăsat păcălită.
Irene: Trimite-mi ce ai tu acolo,
iar dacă îmi place ideea,
îți dau numărul asigurării sociale.
Cu toate informațiile recuperate,
nu aveam de-a face cu o dispariție.
Știam că avem o victimă a unei crime.
Am un medium foarte bun sau ghicitor, cum vreți să-i spuneți.
Imediat ce m-am așezat, m-a privit: „Îmi pare rău pentru pierderea ta.
Prietena ta nu mai e printre noi.”
Am fost cuprins de o tristețe imensă.
Apoi, imediat, am intrat în negare.
M-am gândit că speram să se înșele.
Știind că va fi un caz de omucidere,
tot aveam nevoie de un cadavru ca să-i închidem.
Știam că ei o făcuseră, dar fără cadavru,
aveau o șansă bună să scape.
Sincer, eram supărat.
Voiam să mă întorc și să-l pocnesc pe Kenny
ca să-mi dea informații.
LA 14 ZILE DUPĂ RAPORTAREA DISPARIȚIEI
S-a deschis o linie unde se putea suna
cu informații despre acel Lincoln Town Car verde.
Urmăream toate pistele pe care le aveam.
Am căutat în Meadowlands, în Jersey.
Nu e de joacă acolo.
E o zonă mlăștinoasă cu iarbă înaltă.
E nasoală.
E un loc puturos și murdar în care să cauți,
dar e perfect pentru aruncat.
Am găsit tot soiul de gunoaie, tot felul de recipiente aruncate,
bagaje și ceea ce numesc „alb de Coney Island”,
adică prezervative, tampoane folosite.
Eram disperați să găsim cadavrul lui Irene.
Orice pont primit într-un caz trebuie investigat.
Oricât de nebunesc ar părea, într-o zi
eram în birou.
Cineva a venit în birou cu o găină moartă.
Mi-a atras atenția duhoarea.
Puțea și s-a răspândit în birou.
Ni s-a spus că în anusul găinii moarte
se află un bilet și că, pe acel bilet scria unde e trupul lui Irene Silverman.
Am zis: „Mai lasă-mă, dracului!”
I-am pus s-o scoată din birou.
Dar au luat găina și au dus-o pe 126 cu Amsterdam Avenue
unde era o fermă de pui, o fabrică, cum vreți să-i spuneți,
și au examinat găina.
În ceea ce privește găina,
nu era niciun bilet în fundul găinii.
A fost un moment mai destins al anchetei,
dar eram sub foarte multă presiune.
Toate pistele primite trebuiau cercetate.
LA 18 ZILE DUPĂ RAPORTAREA DISPARIȚIEI
Membrii Kimes erau închiși pentru mașina furată,
iar noi le ascultam apelurile.
Am interceptat un apel de la Sante Kimes
către un detectiv particular angajat de apărare.
Ea îl sfătuia să ia o geantă de la Hotelul Plaza.
Atunci, eu și un alt detectiv ne-am urcat în mașină
și am mers cu sirenele pornite până la Hotelul Plaza.
Un detectiv pensionat era șeful pazei acolo.
A spus că un detectiv particular tocmai luase geanta.
Ne-a dat numele lui.
L-am pus pe un alt detectiv să-i verifice licența.
Biroul detectivului era lângă primărie, așa că ne-am dus acolo.
La început a negat, așa că i-am spus
că știam că luase geanta:
„Cum crezi că am ajuns la biroul tău din senin?”
Atunci, a hotărât să ne predea geanta.
Probabil că acela a fost cel mai mare progres.
În geantă am găsit un pistol de calibrul .22,
o procură cu semnătura lui Irene Silverman.
Și am recuperat o copie a actului,
semnată de Irene Silverman.
Pe act scria că, de fapt,
casa era vândută către Atlantis Group Incorporated,
și am aflat ulterior
că era o companie-paravan deschisă de Sante Kimes.
Am efectuat analiza grafologică a scrisului de mână
și s-a dovedit că acele acte fuseseră falsificate.
Văzusem că erau legalizate, semnate și datate de un anumit notar.
Odată ce notarul a fost găsit, a fost intervievată.
Notarul a spus că se dusese acasă la Irene Silverman.
A fost primit într-o cameră slab iluminată.
Era întuneric.
Sante Kimes era îmbrăcată ca Irene și stătea în pat.
Avea o perucă roșie și fața acoperită.
Era acoperită cu pătura, ca în Scufița Roșie.
Avea un act de identitate, probabil fals,
și a legalizat actul. Asta a fost tot.
Notarului i s-a cerut să-i identifice
pe Sante și pe Kenny Kimes la biroul procurorului.
Țin minte că stăteam cu Sante Kimes. O păzeam înainte de identificare.
Eram singuri în sală.
Știind că e o escroacă, am hotărât să nu las garda jos
și să nu-i permit să mă bage în vreo discuție.
M-am trezit că îi spuneam
că stăteam în Yonkers, că aveam doi copii, de 10 și 12 ani.
Trebuia să știu că nu era bine să-i permit să mă descoasă.
Dar avea abilitatea să te facă să te relaxezi,
până în punctul
în care răspundeai la tot ce te întreba.
Așa obținea informații de la oameni.
…trebuie să fiu… Stai!
Așa îi convingea să pună la cale escrocherii, fraude.
Notarul a identificat-o imediat pe Sante.
Fără nicio problemă.
VOIAU CASA EI LUXOASĂ
Acele acte falsificate au devenit esențiale pentru caz
pentru că erau motivul.
A prezentat o imagine foarte convingătoare,
că familia Kimes efectuase o tranzacție frauduloasă
pentru a părea că Irene Silverman le ceda casa.
Deși nu aveam un cadavru,
eram convinși că putem continua cu punerea sub acuzare pentru omucidere.
La cinci luni după dispariția lui Irene, în decembrie 1998,
Sante și Kenneth Kimes au fost acuzați de crimă cu premeditare.
Au mai fost acuzați de tâlhărie, jaf.
Au fost acuzați de spionaj.
Au fost 84 de capete de acuzare.
Sunt extrem de multe.
Din celulă, Kimes pretinde că e nevinovată.
Ajutați-mă, vă rog!
Pledez pentru drepturile noastre
la un judecător corect, un proces corect, un tribunal corect,
ca nevinovăția fiului meu minunat să fie dovedită tuturor.
A fost ciudat că Sante și Kenny Kimes au apelat la presă
de multe ori, în așteptarea procesului.
Eu și fiul meu suntem nevinovați.
E o mușamalizare uriașă și diavolească.
Poliția a făcut o mare greșeală.
Ați fost făcuți să credeți anumite lucruri despre noi
și sunt complet neadevărate.
Suntem nevinovați.
A fost un spectacol pe cinste.
Erau înfățișat ca și cum erau urmăriți penal fără motiv întemeiat.
„Uitați-l pe fiul meu! Pare a fi un ucigaș?”
Emisiunea 60 Minutes i-a invitat ca să discute despre cele întâmplate.
Nu părea să fie o relație mamă-fiu.
Se țineau de mână,
iar Kenny complimenta înfățișarea mamei sale.
Cred că e o persoană frumoasă, spiritual, intelectual
și fizic.
A fost extrem de ciudat să vezi asta
la o mamă și un fiu, fiind adulți.
Au existat speculații că ar fi fost o relație incestuoasă.
Eu nu cred asta.
Eu cred
că ea controla toate aspectele vieții lui.
Întoarce-te, Kenny!
L-a manipulat pe Kenny ca să devină criminal.
Cazul a ajuns la proces în ianuarie 2000,
la un an și jumătate după dispariția lui Irene.
Principala strategie de apărare era:
„Cum să existe condamnare fără un cadavru?”
Nu știu dacă există altă apărare.
Dar am reușit să avem un proces de patru luni
și a mers destul de bine.
Sante și Kenny Kimes au fost găsiți vinovați
la toate capetele de acuzare.
Fiecare avea să primească minim 125 de ani până la condamnare pe viață.
Sante credea că era mai deșteaptă decât toți.
Se hrănea cu mașinații, avea nevoie de ele ca Dracula de sânge.
Vă mai spun ceva.
În posesia lor s-a găsit o listă cu alți 16 newyorkezi
vizați de familia Kimes.
I-am verificat ca să vedem dacă sunt teferi.
LA 2 ANI DUPĂ RAPORTAREA DISPARIȚIEI
În octombrie 2000, când Sante și Kenny
așteptau extrădarea în statul California,
unde aveau procesul pentru uciderea lui David Kazdin,
eu trebuia să produc un documentar pentru Court TV.
Kenny a fost de acord să-mi dea un interviu la cameră.
CENTRUL DECORECȚIE CLINTON
A intrat în sală și arăta înfricoșător.
Avea cei mai întunecați ochi
care vedeau prin mine.
Cameramanul, sunetistul au început munca.
În 40 de minute, mi-a cerut trei pauze.
Putem lua o pauză în cinci, zece minute?
La ultima pauză, m-a întrebat: „Îmi aduci ceva de mâncare?”
M-am dus la tonomat.
I-am înmânat produsele.
Fără să-mi dau seama, a ajuns la gâtul meu.
Mi-a zis: „Ești ostatica mea.”
S-au declanșat sirenele.
Kenny a observat că încă se filma.
A zis: „Oprește camera, naibii!”
Cameraman! Înapoi!
A fost dezgustător să fiu atât de aproape de el.
Îi simțeam inima bătând pe spatele meu.
Îi simțeam transpirația.
Țin minte că se juca cu pixul.
M-am gândit că o să mă înjunghie cu pixul.
Oficialii închisorii care intraseră în sală i-au spus:
„Kenneth, liniștește-te!
N-o să rezolvi nimic dacă faci asta.”
L-am întrebat: „De ce faci asta?”
Și mi-a zis imediat:
„Mama e bătrână. Nu mai face față unui alt proces.
Vreau ca eu și mama să fim extrădați în Canada.”
A fost foarte înfricoșător.
Trecuseră cinci ore lungi.
L-am întrebat: „Kenneth, știi să te rogi?
Hai să ne rugăm!”
Și mi-a zis că da.
I se vedea calmul pe față.
Ne-am rugat împreună, iar un negociator i-a zis:
„Kenny, a trecut destul timp.
Uite cartea mea de vizită! Lasă-mă să te ajut!”
Kenny a întins mâna ca s-o ia, adică îmi dăduse drumul.
Aceea a fost șansa mea să ies repede din sală.
Erau vreo șase bărbați acolo.
Au tăbărât pe el.
Nu m-am uitat în urmă. Am mers mai departe.
Mă simțeam foarte recunoscătoare să fiu în viață.
NOIEMBRIE 2003 LOS ANGELES
Kenneth și-a ajutat mama să omoare o văduvă.
Acum recunoaște o altă crimă.
A surprins instanța din Los Angeles,
pledând vinovat la uciderea afaceristului David Kazdin.
A fost de acord să coopereze
cu biroul procuraturii din Los Angeles,
prin care a depus mărturie împotriva mamei sale.
A mărturisit că l-a ucis pe David Kazdin…
CUM AU UCIS-O PE IRENE
…și pe Irene Silverman,
în schimbul unei sentințe care nu include pedeapsa cu moartea,
pentru el și mama lui.
Kenny a spus că Irene bătuse la ușa lui.
A tras-o în apartament.
A electrocutat-o cu pistolul. Ea a căzut.
A sugrumat-o.
Apoi a luat perdeaua, a înfășurat-o
și a legat-o cu bandă adezivă.
A pus-o într-o geantă.
A pus geanta în portbagaj.
S-a dus în centru prin tunelul Lincoln.
A zis că a văzut un tomberon.
A pus cadavrul în tomberon și asta a fost.
S-a făcut dreptate.
Dar nu aveam cadavrul lui Irene.
Asta mă va bântui toată viața.
Faptul că o femeie ca ea,
care a contribuit cu ceva în societate,
nu va avea parte de alinare, trupul ei nu va fi îngropat cum trebuie.
Pentru mine, e încă un caz deschis.
Sper că rămășițele ei vor fi descoperite într-o zi
și că voi primi un apel că a fost găsită.
Se va întâmpla? Nu prea cred.
Dar sper să se întâmple? Categoric.
Aș vrea să primesc acel apel. Chiar aș vrea.
A durat zece ani ca să mă împac cu ideea
că cineva chiar a ucis-o.
Aveam o fantezie că o țineau undeva,
că o ascundeau undeva, într-un orășel.
Poate că va reapărea.
Din păcate, în ultimii ani, m-am împăcat cu ideea.
M-am împăcat cu ideea că nu mai e printre noi,
dar îmi zâmbește de sus în fiecare zi.
De fiecare dată când trec pe strada 65, mă uit în sus la casa ei frumoasă.
O salut discret.
Și îi spun discret că îmi lipsește.
ÎN CONTINUARE…
Am primit un apel că un oaspete
este inundat sever.
Soho House e un club exclusivist, de lux,
și avem o femeie moartă în cadă.
Victima era Sylvie Cachay, o femeie de 33 de ani.
Era creatoare de modă, creatoare de costume de baie.
Era membrul perfect pentru Soho House.
S-a cazat cu iubitul, dar el nu mai e acolo.
Așa că da, e suspect.
Apoi am găsit e-mailul cu „du-te dracului”.
Ne-am făcut o idee.
Speri să nu ajungi niciodată în anumite situații.
Nu prea poți uita ce s-a întâmplat în camera aceea.
Subtitrarea: Ramona Coman întâmplat în camera aceea.