På Manhattan finns det två spaningsrotlar som enbart utreder mord:
Manhattan North och Manhattan South.
De utreder de allra mest brutala och svårlösta morden.
Det här är deras berättelser.
Hej.
Jag heter Kenneth Kimes.
Ni känner inte mig.
Ni kanske tror det, men det gör ni inte.
Ni tror kanske att ni känner min mamma, det gör ni inte.
Min son och jag är oskyldiga.
Det pågår en enorm och ond mörkläggning här.
Polisen har gjort ett fruktansvärt misstag.
Med Sante och Kenny Kimes
ser vi nåt utöver en mor och son-relation.
Personer som verkade kom och gå i deras liv försvann.
Jag fick ett samtal. Min vän Irene var försvunnen.
En 82-årig societetsdam hade försvunnit från sitt townhouse.
Varje dag, utan undantag,
får jag telefonsamtal från polismästarens kontor
med den enkla frågan: "Var är Irene?"
Vi vet inte var hon är, men vi ber för henne.
Jag ber med min son klockan 23 varje kväll.
Vi ber för att hon ska må bra, men vi vet inte var hon är.
Vi är oskyldiga. Om vi beviljas våra rättigheter ska vi bevisa det.
Vårt jobb är att se till att ni kan gå hem och sova om kvällen.
Familjen måste få veta vem som mördade deras släkting.
Inget är viktigare än medkänsla med offren.
Jag har alltid gillat att få se in i folks liv. Vad hände egentligen?
Man vill få fram sanningen. Det är kriminalarens jobb.
Ens instinkt är att hjälpa folk.
I New York är NYPD…
…det bästa vi har.
1997, efter tio år vid New York-polisen,
befordrades jag till lägsta gradens kriminalinspektör.
Jag blev förflyttad från 34:e distriktet i Washington Heights
till 19:e distriktet som är Upper East Side, Manhattan.
Det är troligen den rikaste delen av New York.
Vi hade mordfall, men mycket färre än andra distrikt.
När jag hade varit där i ett år begicks ett inbrott på Fifth Avenue.
Vi åker dit. Det är Mary Tyler Moores lägenhet.
Det var såna fall vi hade.
Distriktet sträcker sig från 59th till 95th Street
och från Fifth Avenue till East River, som en stor fyrkant.
Där finns ett stort antal höghus, så det är mycket tätbefolkat.
Förflyttningen var en kulturchock.
Jag åkte direkt från källaren till takvåningen.
4 JULI 1998
5 JULI 1998
Under fjärde juli-helgen 1998 var staden som en spökstad.
Särskilt Upper East Side eftersom alla åker till sina hus i Hamptons.
Den femte juli jobbade jag och två andra inspektörer.
Alla andra var lediga.
KL. 18.32
Vi får ett samtal om en saknad person
från en person ur 82-åriga Irene Silvermans personal.
Jag var lägst i rang så de andra säger:
"Det här är ditt, grabben." Jag tänkte: "Jäklar."
Ingen vill ha fall med saknade personer.
Oftast är det nån som har rymt
eller åkt bort en helg utan att säga till.
De brukar komma tillbaka och fallen läggs ner.
Men vi var tvungna kontrollera det.
Vi åkte över till hennes townhouse.
Det låg i ett fint kvarter på 65th Street nära Madison Avenue.
Jag var en kriminalare som hade vuxit upp i allmännyttiga hyreshus i East Harlem.
Det första jag tänkte var:
"Det är nog första gången jag är i en byggnad värd många miljoner dollar."
Det var ett vackert kalkstensbeklätt femvåningshus
med takvåning och takterrass.
Jag hade inte varit inne i många hus som fick mig att tänka:
"Oj! Det här är verkligen dyrt. Den här kvinnan är förmögen."
När vi kom till huset var det ingen där
utöver Irene Silvermans hushållerska och hennes assistent Jeff.
Personalen berättade:
"Igår kväll hade hon en fjärde juli-fest."
"Hon hade många gäster och de hade roligt."
Förmiddagen därpå, ungefär klockan 11.45,
såg personalen henne för sista gången.
Irene skulle gå och vila.
Lite senare, vid halv fem eller fem,
går Marta och knackar på Irenes sovrumsdörr.
Irene svarar inte. Hon går in i rummet och ser att Irene inte är där.
Jag glömmer det aldrig. Det är en av mitt livs sorgligaste dagar.
Telefonen ringde. Det var Jeff.
Jag hörde på tonfallet att det var nåt mycket allvarligt,
att det är nåt som är mycket fel.
Allt Jeff säger är: "Är Irene hos dig?" Jag sa: "Nej."
Då säger Jeff: "Vi hoppades att Irene var hos dig."
Vi brukade tillbringa söndagarna ihop.
Han sa: "Hon har varit försvunnen sen 12."
Jag sa: "Vad har hänt?" Han sa: "Vi vet inte."
Då sa jag: "Jag kommer strax över."
När jag kommer dit är hela personalen där.
Alla var helt ställda över
att husets ägarinna var borta.
Personalen sa att Irene aldrig gick hemifrån ensam.
Nån följde alltid med henne när hon gjorde ärenden.
Men de sa även att kvinnan är knivskarp.
Hon lider varken av alzheimer eller demens.
POLISENS FILM
Vi sökte igenom hela huset.
Vi började spåra gäster från festen.
Vi tog fram deras namn för att förhöra dem också.
Personalen sa att hennes nycklar saknades.
De sa också att hon alltid hade pengar hemma
och att det saknades 10 000 dollar.
De visade oss var hon förvarade pengarna. Kuvertet var borta.
Personalen sa att hon behandlade dem som familjemedlemmar.
Jag blev imponerad av deras omsorg om henne.
Det säger mycket om Irene Silverman som person,
att personalen älskade henne, var hängivna och ville hennes bästa.
De sa att hon inte hade nån familj.
Hon var en societetsdam. Om hon gillade en, såg hon en som en vän.
Man bjöds på fester och hem till henne. Sen ingick man i familjen.
Ju mer jag fick veta om henne, desto mer gillade jag henne
och desto mer ville jag umgås med henne.
När hon hade en fest var hon medelpunkten.
Precis som i filmen Min fantastiska tant.
Alan, älskling, så kul att se… Edna, jag ringde igår. Var…
-Hej, Mame. -Hej, jag kommer strax.
Ingen kunde hålla hov som hon.
Jag träffade Irene Silverman första gången 1994.
Jag stod på toppen av min karriär.
Jag var den första asiatiska designern som lyftes fram av Anna Wintour.
Jag gick på en väldigt flott julfest.
Min vän sprang ut i köket.
Hon sa: "Den fina damen har kommit."
"Du måste träffa henne. Det vill alla."
Jag presenterades för henne.
Hon är pytteliten, knappt 150 cm lång, men hennes närvaro är enorm.
Hon ser så glamourös ut med sin klädsel och sitt sätt.
Hon sa: "Du måste komma på te hos mig."
Jag stannade till efter midnatt. Vi hade så underbart roligt.
Hon berättade helt otroliga historier.
När hon var 17 var hon en av dansöserna på Radio City.
Under en föreställning satt Samuel Silverman i publiken,
och han blev jätteförtjust i Irene.
Efter en tids uppvaktning gifte de sig.
Irene sa att han var finansman. Det var då Irenes glamourösa liv började.
Efter hennes makes död
började hon känna sig lite ensam i det här stora huset.
För att roa sig själv
hyrde hon ut alla de vackra rummen till mycket rika personer,
personer som inte ville bo på hotell.
Hennes personal berättade
att rakt fram, när man kommer in, finns det en dörr.
Dörren ledde till en lägenhet på första våningen.
Hon hyrde ut lägenheten till en vit man vid namn Manny Guerin.
Personalen sa att Irene brukade göra bakgrundskontroller på hyresgästerna,
men inte i det här fallet.
En slaktare Irene handlade av var en gemensam vän,
och han tipsade Manny Guerin om Irenes hus.
Den 14 juni betalade han en förskottshyra på 6 000 dollar kontant för en månad.
MOTTAGIT 6 000 DOLLAR FÖRSTA MÅNADENS HYRA FÖR 1B
Personalen nämnde att från första stund när han kom in i huset,
hade Irene känt att han inte var nån trevlig person.
Han lyssnade ofta när Irene pratade med personalen i entrén.
Det visste de eftersom de såg fötterna precis bakom hans lägenhetsdörr.
Personalen sa också att Manny brukade smyga in en kvinna vid namn "Eva".
De beskrev henne som en äldre och välklädd kvinna.
Manny hävdar att han har jobbat med Eva, nästan som ett slags assistent.
När vi kommer in i Irenes arbetsrum ligger det papper på skrivbordet
och anteckningar hon hade gjort om hyresgästen i 1B.
Det står bland annat att han är mycket skum.
Hon ville få ut honom.
Hon hade ritat en liten teckning av honom där hon angav hans längd.
UNGEFÄR 180 CM
Hon skrev: "Han ser kriminell ut."
Jag minns första dagen när Manny flyttade in i lägenheten.
Jag åt lunch med Irene i källaren.
Vi hör hissdörren öppnas.
Irene skickade hembiträdet Marta till hissen och sa:
"Säg till Manny, hyresgästen, att det här är en privat del."
"Inga hyresgäster får vara här."
Jag glömmer aldrig vad Irene sa när Marta kom tillbaka. Hon sa:
"Jag är mycket misstänksam mot honom."
Jag sa: "Varför hyr du ut till nån du är misstänksam mot?"
Hon sa: "Jag litade på min slaktare,
så jag bad inte om en bakgrundskoll."
"Jag gick med på att hyra ut lägenheten i en månad."
När vi får höra om killen i 1B, tänker jag: "Det här är inte bra."
Så varningsklockorna ringer: "Den här killen är en otäcking."
Vi gör en fysisk kontroll av lägenheten Manny hyrde
för att försäkra oss om att hon inte ligger skadad eller död där.
Lägenheten var dåligt upplyst.
Det var varken stökigt eller prydligt. Sängen var obäddad.
Det stod lådor med mat på köksbänken.
Bland soporna hittade vi en bunt silvertejp.
Vi hittade också en rulle med rep eller snöre.
En ur personalen såg att ett täcke saknades.
Vi hittar en tom duschdraperiförpackning med bara ringarna kvar.
Vad ska man ha ett duschdraperi till i en lägenhet med duschdörrar i glas?
Man behöver inget draperi.
Vid det laget börjar vi misstänka att hon hade blivit bortförd.
KL. 22.17 10 TIMMAR EFTER ATT IRENE ANMÄLDES SAKNAD
Vi tar med personalen till stationen för att göra en skiss av Manny Guerin,
personen i 1B som hade betett sig misstänkt.
Jag fick uppdraget att stanna över natten i huset.
Det var mitt "åh, fan"-ögonblick. Jag var ny som inspektör.
Nu hade jag ansvaret.
Vi tänkte att ett vittne kanske skulle dyka upp.
Kanske Irene skulle komma hem. Kanske nån skulle ringa, vad som helst.
Mitt enda sällskap var George, Irenes hund.
6 JULI 1998 21 TIMMAR EFTER ATT IRENE ANMÄLDES SAKNAD
I juli 1998 var jag biträdande polisintendent.
Jag hade även ansvaret för Manhattan Norths spaningsverksamhet
med tillsyn över Manhattan Norths 12 polisdistrikt
från 59th Street till Manhattans nordligaste spets.
Vi hade en specialkategori för "saknade sårbara personer".
Irene uppfyllde minst två av kriterierna.
För det första var hon 82 år.
För det andra verkade hon ha försvunnit ofrivilligt
och ha råkat ut för nåt drastiskt.
Den kategorin utlöser upprättandet av ett tillfälligt högkvarter.
Polisintendent Reznick ringer och säger:
"Was, du måste åka med ditt team till 19:e distriktet."
Joe ville ha de bästa killarna,
eller "öga för detaljer"-killarna.
Joe Reznick är en tuff chef. Jag tänker inte ljuga.
Han är mycket krävande,
men om min släkting försvann eller blev mördad,
hade jag velat att han ledde utredningen.
SAKNAD IRENE SILVERMAN
Vi satte omedelbart upp kort med ett foto på Irene Silverman.
Om ni har upplysningar om hennes försvinnande
eller var mrs Irene Silverman befinner sig,
kontakta Crime Stoppers.
Det stod kriminalare på gathörnen och delade ut flygblad
och frågade om nån hade sett nåt udda.
Nu får pressen nys om det. Hela historien exploderar.
Den 82-åriga kvinnan försvann från sin fastighet.
Silverman sågs senast i livet den 5 juli.
En äldre kvinna har försvunnit under mystiska omständigheter.
En person som hon hyrde ut en lägenhet till
för mindre än tre veckor sen är också mystiskt försvunnen.
Vi nämnde även att vi sökte personen på fantombilden
som gick under namnet "Manny Guerin".
Vi eftersöker honom i samband med försvinnandet.
82-ÅRIG MILJONÄR FÖRSVANN FRÅN HEMMET
Dan efter presskonferensen
får 19:e distriktet ett samtal från en kriminalutredare vid NYPD
som ingår i en arbetsgrupp som söker förrymda personer.
Den består av FBI-agenter och NYPD-kriminalare
med uppdrag att lokalisera efterlysta förrymda fångar,
inte bara i New York utan i hela landet.
Han sa att den 5 juli, dagen då Irene Silverman anmäldes saknad,
hade han gripit en mor och en son
vid korsningen av 55th Street och 6th Avenue
på en arresteringsorder från Utah
för att ha köpt en bil med en stulen check som de körde till New York med.
Utredaren från arbetsgruppen berättade…
…de hade, bland sina ägodelar,
legitimation som tillhörde Irene Silverman.
De identifierades som Kenny Kimes och hans mamma Sante Kimes.
Hon hade 10 000 dollar i kontanter i sin plånbok.
På frågan om varför hon hade 10 000 i kontanter,
sa hon: "Man behöver mycket kontanter i New York".
Det var nonsens.
Jag vet inte vem som går runt med 10 000 dollar i plånboken.
Jag har en pistol och skulle inte åka till New York med 10 000 i kontanter.
De hade även nyckelring med rött nagellack som tillhörde Irene.
Jag trodde att vi sökte efter Manny Guerin,
men när jag hörde det där, sa jag: "Skämtar ni?"
Med de här nya uppgifterna åker vi till Manhattans centralhäkte
för att förhöra Kenny.
När jag kom in, tänkte jag: "Herrejävlar."
Kenny var väldigt lik fantombilden av Manny Guerin.
Jag var övertygad om att vi hade gripit Manny Guerin.
Vi frågade: "Varför har du Irenes id-kort? Känner du henne?"
"Ja, jag känner henne."
"Jag tror att min mamma och hon var vänner."
Vi sa: "Kenny, tänk på Irene."
"Hon lever kanske. Du kan kanske hjälpa oss hitta henne."
"Hur skulle det kännas om det var din mamma?"
Hoppet väcktes kort.
Jag minns att han fick tårar i ögonen.
Jag trodde att han skulle börja prata,
och att han skulle erkänna.
Men några sekunder senare var det som att nåt slog om inne i honom.
Han förvandlades till sten och bad om en advokat.
När jag gick därifrån var jag 100 procent övertygad
att han var delaktig i Irenes försvinnande.
Hans mamma, Sante Kimes, var i FBI:s byggnad i centrum,
och väntade på åtalsprövning för den stulna bilen.
Jag hoppades att de som förhörde henne
hade större framgång än vi.
Men hon begärde att få en advokat och förhöret avbröts.
Vi gör en bakgrundskontroll för att se vad de har gripits för tidigare.
Kenny hade aldrig haft några större problem med polisen.
Sen kontrollerade vi Sante och hittade ofattbart hemska saker.
Jag fick uppdraget att skriva historien
om vad som hade hänt Irene Silverman här i New York.
Jag upptäckte att Sante Kimes hade blivit föräldralös som ung,
och efter det flyttade hon från hem till hem.
Ibland bodde hon på barnhem, ibland hos en vän till en vän.
Hon var mycket fattig.
Hon träffade Kenneth Kimes Sr. 1970.
Han var i byggbranschen och ägde en motellkedja.
De hade flera hus i Bahamas, en strandegendom i Honolulu,
ett hus i Las Vegas.
De levde ett riktigt lyxliv.
Ett par år efter att de träffades fick de Kenneth Kimes Jr.
Sante Kimes såg definitivt Kenneth som sin lille prins,
men Sante kontrollerade allt Kenneth gjorde
till den grad att hon valde att hemundervisa honom.
Kenneth gjorde som mamma sa. Om mamma sa hoppa, hoppade han.
Hon visste hur hon skulle manipulera saker för att få sina behov uppfyllda.
Sante var en svindlare.
Filma mig inte när jag inte kan…
Det förekom 11 olika alias i hennes brottshistorik.
Den inbegrep försäkringsbedrägeri samt några stölder.
Jag tror att Sante Kimes älskade faran.
Hon gillade att se vad hon kunde komma undan med.
Hon hävdade att hennes make var ambassadör
och lyckades på nåt vis få en inbjudan
till en mottagning för Gerald Ford.
Hon och Kenneth Kimes blev fotograferade när de skakade hand med president Ford.
Än idag vet ingen hur hon tog sig förbi Secret Service.
Hon hade en förmåga att komma in i ett rum och få alla vända sig om och säga:
"Se hur hon är klädd!"
"Herregud, se på hennes smycken. Hon måste höra hit."
En annan sak som stack ut
var ett slaveriåtal från 1985.
2 ÅTALAS FÖR SLAVERI AV HEMBITRÄDEN
Sante Kimes anlitade personer från Mexiko för att städa sina stora hem.
Hon behandlade dem väldigt illa.
Hon låste in hembiträdena på sina rum.
Ett av dem vittnade under rättegången
om att hon hade blivit bränd med ett strykjärn.
De kallade henne "drakkvinnan".
Det är galenskap på en helt ny nivå.
Hon är psykopat.
Sante dömdes till fem års fängelse.
Hennes make ställdes däremot aldrig inför rätta i det fallet.
Hon avtjänade tre år av ett femårigt fängelsestraff.
Sen dog Kenneth Kimes Sr. 1994 av ett artärbråck i hjärnan.
När han dog fick Sante panik.
Hon tänkte: "Hur ska jag upprätthålla min livsstil?
Allt Sante brydde sig om var att hon alltid drog det längsta strået.
Efter pappans död var mor och son oskiljbara.
Oavsett vilka vågspel de gav sig på, så gjorde de det ihop.
Att bli vän med familjen Kimes mycket var farligt.
Personer de kände tycktes bara gå upp i rök.
David Kazdin var en av dem.
David var en av Santes och Kenneth Kimes kompanjoner,
nåt slags affärspartner.
Hon lurade till sig ett lån med David Kazdins hem som garanti.
Han får ett häfte med återbetalningstalonger
för ett lån på 250 000-300 000 dollar som han inte vet nåt om.
Han kontaktade myndigheterna.
Kort därefter hittade man Kazdins kropp i en sopcontainer vid LAX-flygplatsen.
Men vid den tidpunkten hade inte Los Angeles-polisen tillräckligt
för att gripa Sante och Kenneth Kimes för mordet på David Kazdin.
Då kör Sante och Kenny
tvärs över hela landet i den stulna bilen
för att hyra lägenheten i Irenes hus.
IRENE FÖRSVINNER
Det fördes samtal om ifall de skulle lämnas ut till Los Angeles
för att åtalas för mordet på David Kazdin eller om de skulle stanna i New York.
Då ska jag säga er nåt.
Om nån blir mördad i New York,
stannar fallet här tills det är helt löst.
Och, tro mig, det återstod kopiösa mängder arbete
som ännu inte hade slutförts.
News Channel 4 fick exklusiva bilder av hundpatrullen
och brottsplatsteknikerna som åkte ner i källargaraget
där bilen Kenneth Kimes körde förvarades.
Deras gröna Lincoln Town Car genomsöktes.
Vi öppnar bagageluckan. Vi hittar bara skräp.
Allt ligger i högar i baksätet.
Och det var en massa skräp.
Det tog åtta timmar att gå igenom bilen.
Vi hittade förpackningen till en elpistol.
Vi hittade en genomskinlig vätska som visade sig vara nåt liknande Rohypnol.
Vi hittade Irene Silvermans sjukförsäkringskort
ihop med andra dokument med hennes namn på.
Vi hittade en mängd peruker samt avlyssningsutrustning.
I bilen fanns 15 anteckningsböcker
där alla Irenes förehavanden var nerskrivna i minsta detalj.
När man lägger samman allt är det ganska talande.
I anteckningsböckerna stod det även hur de skulle ta över Irenes hus.
Hitta en notarius publicus, ordna lagfart, ordna köpekontrakt.
I bilen fanns även en mikrokassettbandspelare
ihop med några kassettband som vi lyssnade på.
På ett band utgav sig Sante
för att vara en person som ringde Irene och sa
att hon hade vunnit en Las Vegas-resa med övernattning på Circus Circus.
Sante: Sätt dig ner. Irene: Okej.
Sante: Jag har en underbar överraskning åt dig.
Irene: Vadå?
Sante: Du har vunnit en gratis resa. Allt är betalt, flygresa och hotell.
Syftet med samtalet var att försöka få Irene Silverman
att avslöja sitt socialförsäkringsnummer på telefon.
Sante: Sitter du ner nu?
Irene: Ja, och jag undrar också vad haken är.
Sante: Det finns ingen hake. Får jag socialförsäkringsnumret?
Hon försökte få fram uppgifter att använda på lagfarten
och förfalskade dokument.
Irene: Jag kan inte numret, om jag ska vara ärlig.
Sante: Jag måste ha det för att skicka informationen till dig.
Hon försökte på alla möjliga sätt att få numret av Irene,
men Irene tänkte inte låta sig luras.
Irene: Skicka det du har där,
och om jag gillar idén
så får du mitt socialförsäkringsnummer.
All information vi hade samlat in visade att vi inte sökte en saknad person.
Vi letade efter ett mordoffer.
Jag har en fantastisk siare, spåman, eller vad man kallar dem.
Så fort jag satte mig, såg han på mig och sa: "Jag beklagar din förlust."
Han sa: "Dina goda vän finns inte längre bland oss."
Jag översköljdes omedelbart av en enorm sorg och känslor,
men samtidigt kom också förnekelsen.
"Jag hoppas att han har fel den här gången."
Eftersom det skulle bli en mordrättegång,
kände vi att vi behövde en kropp för att sätta dit dem.
Vi visste att de hade gjort det, men utan en kropp kunde de bli frikända.
Personligen var jag förbannad.
Jag ville backa tiden och nita Kenny och tvinga ur honom informationen.
19 JULI 1998 14 DAGAR EFTER ATT IRENE ANMÄLDES SAKNAD
Vi hade öppnat en tipslinje dit folk kunde ringa
med information om iakttagelser av den gröna bilen.
Vi följde upp vartenda tips vi fick.
Vi genomsökte Meadowlands i New Jersey.
Meadowlands är tufft. Det är ett område med träskmarker och högt gräs.
Det suger.
Det är ett stinkande och skitigt ställe att söka på,
men det är perfekt för att dumpa en kropp.
Vi hittar allt möjligt skräp, tomma förpackningar, resväskor
och vad jag kallar Coney Island-vitfisk,
alltså använda kondomer och tamponger.
Vi letade desperat efter Irene Silvermans kropp.
Varje tips som kom in i det här fallet måste som alltid utredas.
Hur galet det här än låter,
så minns jag särskilt en dag när jag var på kontoret.
Nån har kommit in på vårt kontor med en död kyckling.
Det som väckte min uppmärksamhet var hur jävligt den luktade.
Den stank och det genomborrade kontoret.
Vi fick höra att i den döda kycklingens anus
skulle det finnas en lapp där det stod var Irene Silvermans kropp fanns.
Jag sa: "Ut härifrån, för helvete."
Så de avlägsnade henne från kontoret.
Men de var smarta och förde henne och kycklingen
till 126th Street och Amsterdam Avenue
där det fanns en fjäderfäfabrik, eller vad man ska kalla det,
och de undersökte kycklingen.
Och vad beträffar kycklingen så hade den ingen lapp i röven.
Det var ett av utredningens lättsammare ögonblick,
men det visar vilken press vi jobbade under.
Alla tips måste få sin förklaring.
18 DAGAR EFTER ATT IRENE ANMÄLDES SAKNAD
Mor och son Kimes satt häktade för bilstölden,
och vi avlyssnade deras telefonsamtal.
Vi fångade upp ett samtal mellan Sante Kimes
och en privatdetektiv som försvaret hade anlitat.
Hon instruerade honom att gå till The Plaza och hämta en väska.
Så jag och en annan utredare satte oss i bilen
och körde med blåljus och sirener ner till The Plaza.
Säkerhetschefen var en pensionerad kriminalare
Han sa att en privatdetektiv precis hade hämtat väskan.
Han gav oss mannens namn.
En annan utredare kontrollerade detektivens licens.
Deckarens kontor låg nära City Hall, så vi körde dit.
Först nekade han till att ha hämtat väskan,
men vi sa: "Vi vet att du åkte dit och hämtade väskan."
"Tror du att vi dyker upp ur ingenstans?"
Då valde han att överlämna väskan.
Det var nog ett av de största genombrotten i utredningen.
I väskan hittade vi en pistol med kaliber .22
och en fullmakt för ombud med Irene Silvermans namnteckning.
Vi hittade även en kopia av köpekontraktet undertecknat av Irene Silverman.
På kontraktet stod det
att huset såldes till Atlantis Group,
som vi upptäckte var ett skalbolag skapat av Sante Kimes.
Vi analyserade handstilen på dokumenten,
och mycket riktigt fastslogs det att de var förfalskade.
Dokumentet var attesterat, signerat och daterat av en notarius publicus.
När vi hittade henne förhörde vi henne.
Hon säger att hon hade besökt Irene Silvermans hus.
Hon hade kommit in i ett svagt upplyst rum. Det var mörkt.
Sante Kimes var utklädd till Irene och låg i en säng.
Hon hade en röd peruk på sig och nåt som täckte ansiktet.
Täcket var uppdraget, precis som i Rödluvan.
Hon hade nån form av förfalskad legitimation,
och kvinnan attesterade dokumentet.
Kvinnan ombads delta i en vittneskonfrontation
med Sante och Kenny Kimes hos distriktsåklagaren.
Jag satt med Sante Kimes och vaktade henne före konfrontationen.
Hon och jag var ensamma i rummet.
Eftersom hon var en svindlare beslöt jag att inte släppa garden
och låta henne dra in mig i nån form av samtal.
Två minuter senare säger jag:
"Jag är frånskild och bor i Yonkers. Ungarna är 10 och 12."
Jag borde ha vetat bättre än att börja interagera med henne.
Men hon hade förmågan att få en att slappna av,
att få en att slappna av så mycket att man besvarade alla hennes frågor.
Det var så hon fick ur folk information…
…det måste det… Sluta!
…som hon sen använde i nåt bedrägeri hon planerade.
Notarius publicus pekade direkt ut Sante. Det gick problemfritt.
DE VILLE HA HENNES FLOTTA HEM
De förfalskade dokumenten blev avgörande för rättsfallet.
Där hade vi motivet.
Det målade upp en övertygande bild av
att mor och son Kimes skapade en falsk transaktion
för att få det att se ut som att Irene överlät sitt hus åt dem.
Fast vi saknade kroppen
var vi övertygade om att vi kunde åtala dem för mord.
Fem månader efter Irenes försvinnande, i december 1998,
åtalades Sante och Kenneth Kimes för mord.
De åtalades för inbrott och rån.
De åtalades för avlyssning. De åtalades på 84 punkter.
Det är jävligt många punkter.
Från sin häktescell hävdar Kimes sin oskuld.
Snälla, hjälp. Jag vädjar för vår grundlagsskyddade rätt
till en rättvis domare, rättegång och plats,
så att min underbara unga sons oskuld kan bevisas för alla.
En märklig sak var hur många gånger Sante och Kenny Kimes
nådde ut i medierna i väntan på rättegångarna.
Min son och jag är oskyldiga.
Det pågår en stor, ondsint mörkläggning.
Polisen har gjort ett fruktansvärt misstag.
Ni har förletts att tro vissa saker om oss båda
som är helt osanna.
Vi är oskyldiga.
Vilket skådespel det var.
Det framställdes som att de åtalades utan nån som helst grund.
"Se på min son. Ser han ut som en mördare?"
60 Minutes bjöd in dem för att prata om det som hade hänt.
Det framstod inte som en mor och son-relation.
De håller varandra i hand. Kenny ger mamman komplimanger.
Jag tycker att hon är en vacker person andligt och intellektuellt, och fysiskt.
Det var ett märkligt beteende av en mor och son som båda är vuxna.
Det spekulerades om att det var ett incestuöst förhållande.
Själv tror jag inte det.
Det jag tror är
att hon kontrollerade alla aspekter av hans liv.
Vänd dig hit, Kenny.
Hon gromade Kenny till att bli en mördare.
Rättegången inleds i januari 2000,
ungefär 1,5 år efter Irenes försvinnande.
Försvarets huvudstrategi var:
"Hur kan ni fälla dem utan en kropp?"
Jag tror inte att det fanns nåt annat försvar.
Men vi genomförde en rättegång på fyra månader,
och den förlöpte hyfsat smidigt.
Både Sante och Kenny Kimes befanns skyldiga…
…på alla åtalspunkter.
Det innebar att de skulle dömas till 125 års till livstids fängelse.
Sante tyckte att hon var smartare än alla andra.
Hon behövde smida ränker på samma sätt som Dracula behöver blod.
Här ska ni få höra.
Bland deras ägodelar fanns en lista över 16 andra New York-bor
som de utsett till måltavlor.
Vi stämde av med allihop att de mådde bra.
10 OKTOBER 2000 2 ÅR EFTER ATT IRENE ANMÄLDES SAKNAD
I oktober 2000, när Sante och Kenny
väntade på att bli utlämnade till Kalifornien
för att ställas inför rätta för mordet på David Kazdin,
fick jag i uppdrag att producera en dokumentär för Court TV.
Kenny gick med på att delta i en filmad intervju med mig.
CLINTON-FÄNGELSET
Han såg skrämmande ut när han kom in.
Hans blick var så mörk och svart
som genomborrade mig totalt.
"Bild och ljud, börja rulla."
På 40 minuter hade han bett om tre raster.
Får jag be om en paus på kanske fem, tio minuter?
Sista gången frågade han: "Skulle du kunna ordna nåt att äta?"
Jag gick till fikaautomaten.
Jag räcker över det jag hade köpt.
Innan jag hann blinka stod han bakom mig med sin högra arm runt min hals.
Och han sa till mig: "Det här är en gisslansituation."
Larm börjar tjuta.
Kenny ser att kameramannen fortfarande filmar.
Han sa: "Stäng av kameran, för fan!"
Kameraman, backa!
Det var motbjudande att vara så nära honom.
Jag kände hans hjärta slå mot min rygg.
Jag kände hans svett.
Jag minns att han höll på med en penna.
Jag tänker genast: "Han kommer att hugga mig med pennan."
Fängelsepersonalen som hade kommit in i rummet sa:
"Kenneth, lugna ner dig. Du uppnår inget på det här viset."
Jag sa till honom: "Varför gör du det här?"
Han svarade: "Min mamma är gammal och klarar inte en rättegång till."
"Jag vill att mamma och jag ska utlämnas till Kanada."
Det var mycket skrämmande.
Efter fem långa timmar sa jag till honom:
"Kenneth, vet du hur man ber?"
"Nu ber vi ihop."
Han sa: "Ja, det vet jag."
Ett lugn lade sig över hans ansikte.
När vi hade bett ihop, sa en gisslanförhandlare till Kenny:
"Kenny, det räcker nu."
"Här får du mitt visitkort. Låt mig hjälpa dig."
Kenny gick för att ta det och släppte taget om mig.
Det gav mig chansen att rusa ut ur rummet.
Det var minst sex män där inne.
De övermannade honom.
Jag tittade inte bakåt, jag bara fortsatte.
Jag var bara oerhört tacksam att jag levde.
Kenneth Kimes hjälpte sin mamma döda en rik änka.
Nu erkänner han ett annat mord.
Han överraskade en Los Angeles-domstol
genom att erkänna mordet på affärsmannen David Kazdin.
Han hade ingått ett avtal om att samarbeta
med distriktsåklagaren i Los Angeles County
om att vittna mot sin mamma.
Han erkände mordet på David Kazdin…
…och mordet på Irene Silverman
i utbyte mot att ett straff som inte inbegrep dödsstraff,
varken för honom eller mamman.
Kenny sa att Irene Silverman hade knackat på hans dörr.
Han drog in henne i lägenheten.
Han elchockade henne. Hon föll till golvet.
Han kvävde henne.
Sen virade han in henne i ett duschdraperi och tejpade ihop det med silvertejp.
Han lade henne i en sportbag.
Han lade henne i bilens skuff.
Han körde ner mot centrum genom Lincoln-tunneln.
Han sa: "Jag såg en container och lade henne i den. Sen var det klart."
Rättvisa hade skipats.
Men vi hade inte Irenes kropp.
Det kommer att förfölja mig till min död.
Att en fin kvinna som hon, som faktiskt bidrog till samhället,
inte får ett avslut på sitt eget liv i form av att läggas till sista vilan.
Fallet är inte avslutat för mig.
Jag hoppas att hennes kvarlevor hittas, och att man får fram dna,
och att nån ringer och säger: "Vi har hittat Irene."
Om jag tror det händer? Nej.
Om jag hoppas det? Till 100 procent.
Jag skulle verkligen vilja få det samtalet.
Det tog mig minst tio år att förlika mig med tanken
att någon faktiskt hade mördat henne.
Jag fantiserade om att de höll Irene fången nånstans,
att hon hade förts till nån liten ort nånstans.
Kanske skulle hon komma tillbaka.
Men de senaste åren har jag förlikat mig med det.
Jag har förlikat mig med att hon inte längre finns bland oss,
men hon ler ner mot mig varje dag.
Varje gång jag korsar 65th Street tittar jag upp mot hennes fina hem.
Jag säger ett tyst hej till henne.
Jag säger tyst att jag saknar henne.
NÄSTA GÅNG
Jag får ett samtal om att en gäst har en vattenläcka på sitt rum.
Soho House är en väldigt exklusiv klubb, och vi har en död ung kvinna i ett badkar.
Offret var Sylvie Cachay, kvinna, 33 år.
Hon var modedesigner, badmodedesigner.
Hon var en perfekt medlem för Soho House.
Hon hade checkat in med sin pojkvän. Han var inte kvar.
Så ja, det är misstänkt.
Sen hittar vi "fuck you"-mejlet.
ÄMNE: FUCK YOU
En bild börjar framträda.
Det finns situationer man hoppas att man aldrig hamnar i.
Det som hände i det rummet är inget man bara glömmer.