NA OSTROVĚ MANHATTAN JSOU DVA DETEKTIVNÍ ODDÍLY ZAMĚŘENÉ NA VRAŽDY:
MANHATTAN SEVER A JIH.
VYŠETŘUJÍ TY NEJBRUTÁLNĚJŠÍ A NEJNÁROČNĚJŠÍ VRAŽDY.
TOTO JSOU JEJICH PŘÍBĚHY.
Bankéřka z Wall Street, která běhala v Central Parku,
leží v nemocnici.
Nechali ji tam zemřít.
V dubnu 89 jsme řešili proslulý případ běžkyně ze Central Parku.
Byl to obrovský případ, kvůli místu i hrůznosti zločinu.
Oběť, Trisha Meiliová, byla sexuálně napadena.
Nechali ji tam umřít.
Zbili ji tak surově, že skončila v kómatu. Budilo to hrůzný dojem.
Policie se domnívá, že ji gang konfrontoval tady
a pak odtáhl mezi stromy.
Co to s lidmi je?
Večer už tu běhat nebudu.
Zdálo se, že policie ztratila kontrolu.
V roce 89 drogy a násilí přerostly v něco, co jsem za svou kariéru dosud nezažil.
Pamatuju si, jak jsem se sama v bytě bála. Usínala jsem s pistolí pod polštářem.
Osmkrát mě okradli a třikrát přepadli.
Lidé chtěli východisko ze zdánlivě neřešitelné
krize kriminality a prahli po krvi. To zvýšilo tlak na rychlé řešení případu.
Předvolali pětici mladíků. Zatkli je a obžalovali ze znásilnění.
Říkalo se jim Pětka ze Central Parku.
Kontrast zámožné mladé blond bělošky a mladých Afroameričanů a Hispánců,
kteří byli v parku a okamžitě je ze zločinu obvinili,
rozdmýchal otázku rasových předsudků.
Pětice mužů byla nakonec odsouzena za sexuální napadení Trishi Meiliové.
Někteří ale pochybovali, zda bylo spravedlnosti učiněno za dost.
Ani u jednoho neexistují fyzické důkazy.
A na svobodě může být násilník, který znovu zaútočí.
Případ běžkyně ze Central Parku nezačal Trishou Meiliovou.
Jsou i další oběti, co se neproslavily a jejichž
příběhy si zaslouží vyprávění.
Rychle do toho.
Staráme se o to, abyste mohli v noci klidně spát.
Rodina musí vědět, kdo zabil jejich příbuzného.
Soucítit s oběťmi je nejdůležitější.
Vždycky jsem rád nahlížel za oponu.
Co se opravdu stalo.
Chcete odhalit pravdu. To detektivové dělají.
Instinktivně chcete lidem pomáhat.
U policie v New York City.
Co víc.
VRAŽDY: NEW YORK
14. ČERVNA 1989, 2 MĚSÍCE PO ÚTOKU NA BĚŽKYNI V CENTRAL PARKU
Bylo mi sedm.
Máma nám objednala čínu.
Někdo zaklepal na dveře.
Předpokládal jsem, že nesou jídlo.
Otevřeli jsme a tam stál chlap.
Ptal se po domácím. Řekli jsme, že tam není.
Pak vešel dovnitř, strčil do mě a zavřel za sebou dveře.
Začal se ptát po penězích. Máma mu nabídla šperky a hotovost.
Držela moji malou sestru Amandu.
Začal být agresivní. Poznal jsem, že se máma bojí. Potom jsme se rozbrečeli.
Nechápali jsme, co se tam děje.
Popadl ji a zeptal se.
„Tvoje oči, nebo děti?”
Donutil ji vybrat.
Rozhodla se, a tehdy jsem ji viděl naposledy.
Jsem kapitán ve výslužbě, Newyorská policie, 31 let.
Chtěl jsem na akademii West Pointu,
ale nešla mi chemie a skončil jsem jako policajt.
Moje druhá volba.
V létě 89 jsem velel 5. detektivní divizi Manhattanu sever.
Jel jsem na večeři, když mi zazvonil pager. Dispečer řekl:
„Máme vraždu na východní 97. ulici. ”
A bylo po večeři.
Dorazil jsem na místo.
Oběť byla znásilněná a pobodaná.
Zavezli ji do nemocnice St. Luke's, ale po příjezdu ji prohlásili za mrtvou.
Identifikovali jsme ji jako Lourdes Gonzalezovou. 24letou matku tří dětí.
Na zdech, na podlaze a na posteli v
jedné z ložnic byla krev.
Pátrali jsme po zakrváceném noži, ale nic jsme nenašli. Prohledali jsme byt,
ložnici, chodbu, dvůr, ale neúspěšně.
Lourdes byla v době napadení sama v bytě se dvěma syny a nemluvnětem.
Její manžel dělal domácího v budově a odjel
zrovna do Bronxu. Když se vrátil domů, informovali jsme ho o událostech.
Byl v šoku. Znatelně se třásl.
Mnohočetné bodné rány bývají zločinem z vášně. Zaměříte se na drahou polovičku.
Pohádali se? Měli spory?
Detektivové ho vyslýchali a došli k tomu, že může dokázat,
kde se v té době nacházel, proto ho vyloučili.
Tony řekl, že máma už se nevrátí.
Nechápal jsem to. Jak jako že se nevrátí?
Pamatuju si, jak Carlos brečel. Překotně dýchal a trápil se.
Máma byla milující žena. Měla mě hodně mladá,
asi v 18. Vzpomínám si na její úsměv, na její smích. Měl jsem ji rád.
Dělala mi radost.
Považoval jsem ji za anděla, co přišel tátovi do života.
Dokázala nás srovnat a držet pospolu.
Začal jsem s ní bydlet v šesti letech. Šlo to hladce.
S Carlosem se z nás stali bratři.
Když jsme bydleli spolu, dělali jsme všechno společně.
Brala Tonyho jako vlastního.
Pamatuju si, jak čekala Amandu. S Carlosem jsme se těšili.
Zahrnovali jsme ji láskou.
Vždycky nám byla nablízku. Tak už to v naší rodině chodilo.
Bohužel jsme o to velice záhy přišli.
Irma Riverová patřila mezi top detektivy pro zvláštní oběti.
Děti v ní vycítí matku, což napomáhá k získávání informací.
Zavolali mě do 23. okrsku, abych jim pomohla s výslechem dvou dětí.
Vešla jsem do místnosti a viděla dva roztomilé
hispánské chlapce. Byli vystrašení.
Když vyslýchám malé děti s podobnou zkušeností,
snažím se z nich dostat co nejvíce informací,
ale současně postupovat pomalu a klidně.
Vzala jsem je do krámku na 102. ulici a 3. avenue.
Koupila jsem jim sladkosti a vzala je zpátky na okrsek.
Strávila jsem s nimi čas a vyslýchala je odděleně.
Na policejní stanici jsem převyprávěl, co se stalo.
Dal ji ultimátum. Řekl: „Tvoje oči, nebo děti?”
Něco takového jsem dosud u žádného pachatele neslyšela.
Odpověděla: „Děti ne.”
Máma nám s Carlosem řekla, ať vezmeme Amandu do pokoje.
Amanda byla ve skříni s polštářem. A my s Tonym jsme byli na
zemi a sledovali dveře.
Šli k ní do pokoje. Všechno jsme slyšeli.
Tiskli jsme se k sobě. Čekali jsme, až si pro nás máma přijde.
Nebo jsme tušili, že přijde on.
Pamatuju si jeho kroky, jak chodil kolem. A pak odešel.
Když zakřičela naše jména, vzpomínám si,
jak jsme otevřeli dveře a uviděli ji ležet na chodbě v kaluži krve.
Poslala nás pro pomoc.
Když se na to dívám zpětně, nabídla se.
Obětovala se.
Bez zaváhání.
Ty děti zrovna viděli to nejhorší, co můžete spatřit.
Neposkvrněnost se ve vteřině rozplynula.
Kluci muže popsali kreslíři od newyorské policie.
Získali jsme tak získala představu o tom, jak mohl pachatel vypadat.
Přesně si pamatuju jeho barvu pleti.
Měl tmavší pleť a ulízané vlasy.
Popsali Hispánce, měřícího asi metr osmdesát, tmavší pleti.
Měl modrou košili a krátké vlasy.
Je strašné, co těm dětem provedl. Vždyť jsou to děti, byla to jejich máma.
Byl to zatracený mizera.
Vražda vzbudila pohoršení a pátrání po nebezpečném zabijákovi.
Byla krásný člověk. Nemůžu uvěřit, že je mrtvá.
Pitva ukázala, že Lourdes devětkrát bodli,
znásilnili a že byla v šestém týdnu těhotenství.
Když jsem se dozvěděla, že byla těhotná, bylo mi z toho ještě hůř.
Starosta Koch vypsal odměnu za dopadení muže, co těhotnou ženu zabil.
Je to patologický zabiják.
Nasadili jsme všechny policisty, vypsali jsme odměnu a hledáme ho.
Včera se při incidentu ptal po domácím.
Měl na sobě modrobílou pruhovanou košili.
Uspořádali jsme tiskovou konferenci, abychom veřejnosti oznámili, jak vypadá.
A že je třeba dát pozor, a abychom sehnali svědky.
Dítě zaslechlo, jak říká něco ve smyslu: „Tvoje oči, nebo děti?"
Když jsem ve zprávách slyšela o Lourdes a o tom, co jí řekl a za jakých okolností,
přišlo mi to tak povědomé.
Slyšela jsem „tvoje oči, nebo život" a došlo mi to.
„Do háje, je to ten samý chlap."
Na sexuálních zločinech se nám 11. června objevil případ,
který měl podobný modus operandi.
Promluvili jsme s obětí.
Najednou za mnou přišel další policista a nechal mě všechno znovu do
strašlivých detailů převyprávět.
Byla jsem holka z Brooklynu a po škole jsme
se přestěhovala na Manhattan za prací.
Byl krásný červnový den. Procházela jsem se Central Parkem.
Útok na běžkyni v parku jsem viděla ve zprávách, četla jsem o něm v novinách.
Bylo to všude a lidi to vyděsilo.
Toho dne jsem byla nervózní a snažila jsem se dávat pozor.
Nevěděla jsem, že mě někdo sledoval.
Až domů.
Zazvonil.
Řekl, že je syn domácího a jde něco opravit.
Byla jsem naivní a otevřela mu.
Vešel.
Zamknul za sebou dveře, a říkám si: „Uh-oh.”
Bránila jsem se.
Praštil mě a zlomil mi nos. Pak jsem úplně přestala odporovat.
Byla jsem hodně opatrná, protože mi došlo, že je to šílenec.
Oprostila jsem se od svého těla a koukala se na to shora.
Po sexuálním napadení řekl: „Tvoje oči, nebo život?” A já na to: „Ne,
potřebuju oči.”
A on se mě pokusil pobodat kolem obličeje. Naštěstí měl malý nůž.
Měla jsem bodné rány, které mi museli zašít.
Myslím, že úplně prahnul po násilí. Bavilo ho to.
Ležela jsem na podlaze v koupelně schoulená do klubíčka.
Sebral mi všechny peníze a šperky a odešel.
A pak jsem si řekla: „Teď se cítíš otupělá.
Ale zítra tě to doběhne. Tohle tě zničí.”
A zničilo.
Pátrání je v plném proudu. Policie tvrdí,
že má popis údajného vraha Lourdes Gonzalezové.
Prý může jít o stejného muže,
který minulou neděli pobodal ženu v bytě na Východní 116. ulici. Ta přežila.
Případy podle policie spojuje pachatelova fixace na oči oběti.
Máme násilníka, co postupuje obdobně, se stejnou zbraní.
Říká to samé a oběť si vybírá stejným způsobem.
Šlo o mladé ženy po dvacítce. Druhá oběť byla ale znásilněna
a zavražděna.
Přátelé a rodina Lourdes Gonzalezové dnes oplakávali její smrt.
Pamatuju si její pohřeb a úplně jasně si vybavuju, jak byl kostel plný lidí.
Pak už jsme se s Carlosem moc nebavili. Hned potom nás rozdělili.
Myslím,
že snadným řešením bylo nechat Carlose na matčině straně rodiny a mě nechat u táty.
Nevěděli, kdo se o mě postará.
Zřejmě se nikdo nechtěl
chopit zodpovědnosti.
Cítil jsem to.
Chodil jsem z domu do domu. Bylo to těžké.
Moc jsem nepochopil rozhodnutí, že moje sestra odjede s
babičkou do Portorika.
Táta na tom nebyl tak dobře, aby se o mě jako o kojence
dokázal postarat.
Carlos byl můj nejlepší kámoš.
Kdybychom spolu mohli komunikovat a mluvit, i když jsme byli děti,
poskytlo by nám to nějakou oporu.
Po všem, co se stalo, jsem se necítil bezpečně.
Cítil jsem se tak jen u mámy.
19. července odpoledne nám na sexuální zločiny zavolali z 19. okrsku,
že došlo k dalšímu znásilnění.
Stalo se to na rohu Madison, kousek od Central Parku.
Zajeli jsme do nemocnice a promluvili si s obětí.
Byla vážně napadena. Měla pořezaný obličej a nohy.
Nechtěli jsme na ni tlačit.
Šel jsem na sexuální zločiny, protože jde o jedno z mála míst,
kde můžete někomu změnit život.
Chtěl jsem pomáhat obětem.
Vyrůstala jsem víceméně v New York City. Hodně jsem slýchala o násilí.
V New Yorku je to celkem běžná věc. Pokud nejde o vás.
Zrovna mi bylo 20 a chodila jsem na lekce kreslení.
Vracela jsem se domů.
Vyjela jsem výtahem.
A…
Stála jsem u dveří do bytu s klíčem v ruce a uslyšela jsem někoho přicházet.
Tak podivně dýchal. Hlasitě a rychle.
Prošel kolem mě muž, vystoupal o patro výš a pak se vrátil.
Ptám se ho: „Kam chcete jít?”
A v tu chvíli se ke mně natáhl s nožem a říká: „Jenom si chci promluvit.”
Držel mi nůž vzadu za krkem.
Pustila jsem ho dál.
Řekl mi, ať se svléknu.
A já cítila, jak se mám zachovat.
Věděla jsem, že musím zůstat klidná a
přistoupit k tomu opatrně, abych to nějak přečkala.
Když bylo po všem, vytrhl telefon ze zástrčky.
Přivázal mě a tehdy řekl: „Tvoje oči, nebo život?”
Pak se vrátil s nějakou čepelí a začal mě řezat pod a nad očima.
Už jsem měla namále.
Ale naštěstí vstal.
A odešel z pokoje.
Chci zapomenout, že jsem se nebránila.
Přirozená reakce, že se tomu musím podrobit, byla oběť,
se kterou jsem se nikdy úplně nesrovnala.
Pořád to mám v sobě.
Nikdy si nemůžete být jistí, že je to ten samý,
ale čím víc informací jsem dostával, tím víc jsem viděl vzorec.
Stejný postup pořád dokola. Pachatel se vnutil do bytu, znásilňoval,
zneužíval a okrádal. Pak řekl: „Oči, nebo život?”
A zdržoval se ve stejné oblasti.
Zločinci hledají něco, co jim funguje. Vyšlo to jednou, vyjde to znovu.
Věděl jsem, že tu máme metodika. Snažil jsem se práci netahat domů,
ale venku řádil sériový násilník.
Měl jsem obavy o rodinu a děti. Neustále jim vštěpujete, aby byly opatrné.
Manželce opakujete, aby neotvírala dveře, pokud neví, o koho jde.
Jste až přehnaně opatrní.
Báli jsme se, že pachatel udeří znovu a přijde
další vražda, další znásilnění.
Dali jsme to do zpráv. Skici visely po celé čtvrti.
Chodili jsme od domu k domu a ptali se,
jestli někdo něco neviděl nebo nepozná portrét.
Policie zřídila linku pro informace o případech.
Lidé volali a říkali: „Chlap, co bydlí pode mnou odpovídá popisu.
Nikdy jsem mu nevěřil, působí podezřele."
Nebo: „Viděl jsem ho s kapesním nožem, jak krájel pomeranč."
Každé takové vodítko musíte prověřit.
Bohužel žádné z nich nikam nevedlo.
Věděla jsem, že v New Yorku i všude jinde
se znásilňují ženy.
Nemyslela jsem na to, jen jsem se snažila být opatrná.
Říkáte si, že se to možná děje v noci
nebo v méně bezpečné čtvrti, ale bylo krásné odpoledne.
Nenapadlo by vás, že se to stane.
Přijela jsem do New Yorku kvůli módní škole.
V sobotu odpoledne jsem uslyšela klepání na dveře.
Otevřela jsem, zakryl mi obličej a odstrčil mě.
Cítila jsem tu zlost. Byl plný vzteku.
Myslím, že mě znásilnil dvakrát. Vzpomínka na to je zastřená,
ztracená nebo potlačená.
Chtěl moji kartu a peníze. Pak řekl: „Nevěřím ti, musím tě svázat nebo zabít.”
Já na to, že mu dám svoje šátky. A musela jsem pro ně zajít kolem dveří.
Měla jsem malou garsonku, ale dovolil mi se vzdálit,
což bylo neobvyklé, šel po mně.
Něco mi říkalo: „Uteč, uteč, uteč. Máš šanci, chop se jí.”
Vyběhla jsem ven a křičela. Byl za mnou.
Narazila jsem na domácího a řekla něco jako: „Znásilnil mě a běží za mnou."
Domácí spolu s někým dalším ho chytili a zavolali policii.
Oznámili nám, že policista zatkl pachatele.
Představil se jako Matias Reyes.
A bez zeptání či výzvy povídá: „Udělal jsem to.”
Byl to osmnáctiletý, tichý, vyšší muž tmavší pleti.
Když ho detektivové vyslýchali, došlo jim,
že mohl spáchat i dřívější znásilnění a vraždu. Pak přišel prokurátor.
Začal si všímat, že tam vyvstává vzorec. Mohl mít prsty ve vraždě.
Všechno byly mladé ženy a všechny přelstil nebo se k nim vlámal.
K případům došlo v rámci dvaceti bloků. Společné měly užití nože,
krádež a znásilnění.
Chtěli, abych přijela na stanici a identifikovala
muže v řadě. Víc mi neřekli.
Stačil mi jediný pohled.
Klepala jsem se strachy. Cítila jsem to v nitru.
Nepochybovala jsem, že je to on.
Vůbec.
Vzpomínám si, jak jsem slyšela, že ho zatkli a musela jsem za detektivem.
Šokovalo mě ho vidět.
Měl na sobě stejné oblečení jako tehdy. A bylo to tak konkrétní. Věděla jsem,
že je to on.
Vypověděl, že se s těmi dívkami miloval.
Chorý člověk.
Reyes tvrdil, že má na svědomí četná znásilnění,
ale popíral podíl na vraždě Lourdes Gonzalezové.
Na to konto Reyesovi ukázali skicu,
kterou pomáhaly načrtnout děti Lourdes Gonzalezové.
Matias se na ni podíval a detektiv říká: „Povědomé?”
A on na to: „Jo, vypadá jako já.” Koukl se na
detektivy a dodal: „Jsem v hajzlu.”
Matias Reyes se přiznal k vraždě Lourdes Gonzalezové.
Měli jsme to na videu. Občas křičel, běsnil, zuřil. Jindy byl zas plný výčitek.
Křičel a volal svou mámu.
Vrhla se na mě a křičela.
Tvrdil, že Lourdes Gonzalezová popadla nůž, ale třásla se a měla strach.
Popsal, že jí nůž vytrhnul a nakonec
ji s ním zabil.
Když k tomu došlo, měl jsem devítileté a roční dítě.
Dokázal jsem se vcítit do potřeby děti ochránit. Nedalo se s ní necítit.
Z představy, že někoho tak brutálně napadl a devětkrát
pobodal, se mi dělalo zle. Matias Reyes trpí impulzivní výbušností,
je to tikající bomba.
Původně čelil čtyřem bodům obžaloby za znásilnění prvního stupně, sodomii,
vloupání a napadení smrtící zbraní. A jednomu bodu za vraždu.
Osmnáctiletý Matias Reyes byl obžalován ze série brutálních znásilnění na East
Side na Manhattanu.
Když jsem viděla, že zavraždil Lourdes, bolelo mě, že jsem přežila a ona ne.
Vzpomínám si, jak mi to oznámili. A jak se mi ulevilo.
Pamatuju si na to v novinách.
Když jsem viděl fotku, vzpomněl jsem si na něj.
Věděl jsem, že je to on.
Zavolala mi seržantka a povídá: „Irmo, říká ti něco jméno Matias Reyes?”
Ano. 17.
Dubna 89 jsem ho měla jako možného podezřelého
u případu znásilnění v Central Parku na 106. ulici na East Side.
Stalo se to dva dny před útokem na běžkyni ze Central Parku.
Vyslýchali jsme oběť a všimla si, že muž měl na bradě čerstvé stehy.
V roce 89 si řada nemocnic na pohotovosti evidovala, kdo přišel a kvůli čemu.
A tak jsme začali procházet nemocniční záznamy.
Jeden muž měl čerstvé stehy na bradě. U zápisu stálo jméno Matias Reyes.
Prověřila jsem si ho a neměl žádný záznam. Neměli jsme v evidenci jeho fotku.
Pak mě šéfka stáhla a přeložila na oddělení týraných dětí.
Neměla jsem na výběr. Byla jsem naštvaná, ale případ tím zkrátka umřel.
Vedení útvaru pro zvláštní oběti šláplo vedle,
když Irmu přeložilo na jiný případ.
Ale nezapomínejme,
že v roce 1989 jsme zažívali ohromnou vlnu zločinu a naše zdroje jely na doraz.
Matiasovo jméno mi utkvělo v paměti.
Když mi seržantka McLaughlinová zavolala, že právě on zavraždil…
Když mi řekla, že zabil těm dětem matku před očima.
Cítila jsem se horzně.
A cítím se tak celá léta.
Vždy jsem na ně myslela.
Kdybych ho chytila, všechno mohlo být jinak.
Nezaútočil by na další oběti.
Děti by nepřišly o mámu. To mě na tom štvalo nejvíc.
Chápete.
Případy, které zahrnují děti, jsou pro detektivy náročné.
Irma je jedním z nejlepších detektivů, se kterými jsem pracoval.
Na té práci jí záleželo.
Díváte se na muže, kterého má policie za násilníka a vraha.
Je jím osmnáctiletý Matias Reyes.
Přišla jsem do práce a v kanceláři mi ukázali
jeho fotku. Jak jsem ji viděla, říkám: „To je Matias
Reyes.”
Znám ho už od dětství. Pracoval kousek od 23. okrsku.
V tomhle krámu podával kafe policistům z nedaleké stanice.
Osobně mi přišel jako fajn chlap.
Dělala jsem na tom okrsku mezi lety 82 a 87.
Neznala jsem jeho jméno, ale věděla jsem, že tam pracoval.
Pak mě napadlo: „Počkat,
určitě jsem tam Carlose a Tonyho zavedla pro sladkosti.” Vím, že tam tehdy nebyl,
ale pořád mě to trápí.
Od Irmy Riverové jsme se dozvěděli,
že muže jménem Matias Reyes identifikovali jako možného pachatele u dalšího případu.
Bohužel oběť mezitím opustila stát New York a nepodařilo se nám ji dohledat.
Rok 89 byl pro práci s DNA průkopnický.
Předali jsme FBI vzorky DNA ze tří znásilnění
a čtvrtého znásilnění a vraždy Lourdes Gonzalezové.
Všechny odpovídaly DNA Matiase Reyese.
A tak se Matias Reyes rozhodl přiznat.
Slyšení o rozsudku se neobešlo bez incidentů.
Reyes si nakonec vylil vztek na svém obhájci. A přímo u soudu ho napadl.
Jak se můžete tak sabotovat? Nedokázal svou surovost ovládat.
Odsoudili ho na 33 let.
Nakonec mohl žádat o podmínku.
Může se dostat ven.
Možná ho pustí. Jak mám žít s vědomím toho,
že se může dostat ven? Proč?
Mysleli jsme, že to je konec zločinecké
kariéry Matiase Reyese.
Později jsme však zjistili, že spáchal i další zločiny,
o kterých jsme nevěděli.
Matias Reyes roku 2002 zavolal na prokuraturu
a chtěl s někým mluvit a předat mu nějaké informace.
Přihlásil se muž jménem Matias Reyes.
Tvrdí, že v roce 89 v Central
Parku znásilnil ženu.
Přiskočil jsem k ní a praštil ji do hlavy klackem.
Pak jsem ji zatáhl do křoví. A znásilnil ji.
Matias Reyes tvrdí, že má na svědomí případ běžkyně
ze Central Parku z roku 89.
Není nijak neobvyklé, že se někdo přihlásí k mediálně
známému případu.
Neobvyklé bylo prohlášení, že jednal sám.
Než se Matias Reyes přihlásil a řekl, že má na svědomí znásilnění
Trishi Meiliové, běžkyně z Central Parku bylo za zločin
odsouzeno pět mladých mužů, kteří si už odpykali dlouhé
tresty ve vězení.
Vždycky tvrdili, že jsou nevinní, hlásali to při každé příležitosti.
Jeden z nich, Korey Wise,
dokonce Reyese potkal ve vězení a došlo mezi nimi k potyčce.
To mohlo přispět k Reyesovu doznání.
Newyorská policie nakonec sestavila vyšetřovací tým pod mým vedením.
Měl prověřit Reyesovu roli v případu běžkyně ze Central Parku. Víme,
že se tam našla DNA, kterou jsme nikdy neidentifikovali.
Odebrali jsme vzorky DNA Matiasu Reyesovi a porovnali je.
Matias Reyes rozhodně znásilnil běžkyni Patriciu Meiliovou.
Protože ráno po převozu do nemocnice jsme u ní našli jeho DNA.
Kéž bychom měli mezi lety 89 až 91 DNA databázi,
protože by nám to umožnilo všechny případy pospojovat.
Nejde jen o usvědčování pachatelů, ale taky o osvobození nevinných.
Nová zjištění, že neznámá DNA patřila Matiasu Reyesovi,
a že dle svých tvrzení neměl komplice,
po právu vedla ke stažení obžaloby u pětice odsouzených.
Měli bychom to vnímat jako vítězství lidu.
Bohužel to nadlouho poznamenalo vztahy Newyorské
policie s černošskou komunitou.
A to na léta.
Potěšilo mě to kvůli těm pěti, které křivě obvinili.
Ale osobně to ale jenom znovuoživilo emoce, pocity a vzpomínky.
Zaútočil jste na tu běžkyni?
Ano.
Najednou byl v televizi a já si říkám: „Co to sakra je?”
Když se minulost znovu vynoří, jako by vám život říkal:
„Nikdy to nezmizí. Neexistuje nic jako nový
začátek."
Zase jsem dostala ten vztek.
Nespravedlnost k Pětce ze Central Parku bylo třeba odčinit.
Ale současně se nedostávalo spravedlnosti dalším Reyesovým obětem.
V roce 2019 jsem napsala článek do magazínu
New York: „Před a po běžkyni”. Nemluvila jsem jen s dětmi Lourdes,
ale taky se třemi ženami, kterých se týkala sexuální napadení,
z nichž Reyese usvědčili.
Právě ty původně z příběhu vynechali a nyní je zahrnujeme pod případ běžkyně
ze Central Parku.
Věděla jsem, že mezi oběťmi byly další dvě ženy,
které přežily.
Ale nikdy jsme spolu nemluvily.
Napsala jsem dopis, kde stálo: „Všechny jsme si prošly peklem,
ale bylo by fajn tu být jedna pro druhou, protože jenom my víme a chápeme,
čím jsme si prošly.”
-Ahoj. -Ahoj. A v průběhu let jsme se již
několikrát setkaly. Každý rok, když se datum nachýlí, říkám:
„Zapomeňte, co je za den a žijte dál."
Hlavně zapomeňte. Loni jsem si řekla proč? A uspořádala jsem párty s názvem „Nasrat,
furt jsem tady"
Boží.
S Melissou a Meg jsem se spřátelily. Všechny nás spojil tenhle příšerný příběh.
Ale taky nás spojuje láska.
Napadlo mě: „Bože, tyhle holky si prožily to samé, co já.”
Jo.
Musíme se spřátelit.
Poznat vás pro mě byl převrat.
Jo.
Jsem ráda, že je mám.
Bez nich bych to nedala.
Lourdes je jednou z nás. Bojovnice.
Hodně jsem na ni myslela.
Soucítila jsem s ní i s její rodinou.
Lourdes tu s námi není.
A tak jsme jí i její rodině chtěly vzdát hold a vyjádřit,
že na ni nikdy nezapomeneme.
Chci, aby ji lidé znali a uvědomili si, že je víc než poznámka pod čarou.
Byla důležitá.
Zaslouží si, aby zazněl její příběh. A přišlo mi,
že nejlepší způsob bude prostřednictvím jejích dětí.
Děkuju jí za všechno, co pro mě udělala.
Vždycky mě mrzelo, že nikdy nepoznala, jak úžasná její máma byla.
Jen skrz vyprávění od mých bratrů.
Byla báječný člověk. Bez ohledu na to, jestli je tu fyzicky.
Cítím, že mě vede.
Stalo se to v roce 89.
Tohle číslo jsem vždycky nosil na dresu. Na počest mojí mamky.
Mám pocit, že mi ji osud zavál do cesty, aby mě navedl k něčemu vyššímu.
Učila mě, abych si vážil vzdělání a chtěla,
abych šel příkladem.
To samé se teď snažím vštěpovat i vlastním dětem.
Cítil jsem vinu.
Prošel jsem si fázemi, kdy jsem se jen zlobil a
obviňoval sebe a ostatní.
Hodně mi to ublížilo, protože mě to psychicky ničilo.
Některé případy vás prý pronásledují.
Případ Lourdes Gonzalezové mě pronásledoval léta.
Ahoj, Carlosi.
Ráda tě vidím.
Promiň.
Chtěla jsem Carlose vidět.
Ten případ mi nedal spát.
Měla jsem jeho jméno u jiného případu. Chci se ti omluvit,
protože kdybych ho dopadla, tak by se to nestalo.
Nezlobil jsem se na ni.
Nikdy bych si nepřál, aby s tím takhle žila.
Jediný, na koho mám vztek, je Reyes. Zaslouží si, aby trpěl.
Měl jsem v životě binec. Byl jsem několikrát ve vězení.
Nedávej mu žádnou moc. Ser na něj.
Máma ti chtěla dát hezké dětství.
Měl bys uctít její památku a být dobrým mužem.
Jsi hodný, máš dobrou duši.
Jsem rád, že jsem ji mohl potkat a mluvit s ní.
Vidět v ní tu lidskost.
Kdybys potřeboval podpořit, nebo si o něčem promluvit, stačí napsat.
Díky.
Oba jsme si z toho něco odnesli. Lidé často nechtějí slyšet,
když líčíme něco, co nás zasáhlo.
Setkání s Carlosem pro mě moc znamenalo. Něco jsem si uzavřela.
A doufám, že jemu to naopak otevřelo dveře,
aby si dal život do pořádku. Přála bych mu,
aby v životě dostal druhou šanci.
Zaslouží si ji.
POKUD JSTE VY NEBO NĚKDO, VÁM BLÍZKÝ ZAŽILI SEXUÁLNÍ ZNEUŽÍVÁNÍ,
ZDROJE NAJDETE NA WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Nemyslím, že Newyorská policie ani celé město,
něco takového čekali.
Běžte, běžte!
Jedeme ke Světovému obchodnímu centru.
Teta Joanne pracovala v severní věži. Jak jsem se tam měl dostat, abych jí
-pomohl ven? -Druhá budova hoří.
78. patro je v plamenech. Jak se dostanu ven?
Pozor! Věž se řítí k zemi.
Poručík řval: Utíkejte, kurva!
Vypadněte!
Viděl jsem hromadu záchranek. V té budově bylo pořád spousta lidí.
Říkám si: „Nezahanbím hasiče. Zůstanu taky.”
11. září jsem si přivykla na pach smrti.
Odhalíte, co ve vás je. Zjistíte, co znamená být týmový hráč.
Nejste mrtví.
Makejte. tví.