Pe insula Manhattan,
sunt două brigăzi de detectivi dedicate omuciderilor.
Manhattan Nord și Sud.
Ei investighează cele mai brutale și dificile crime.
Acestea sunt poveștile lor.
O specialistă în finanțe care alerga regulat în Central Park
se află în spital.
Ar fi fost lăsată să moară.
În aprilie '89, am avut notoriul caz al alergătoarei din Central Park.
A fost un caz important din cauza locației
și din cauza caracterului oribil al crimei.
Victima, Trisha Meili, a fost agresată sexual.
A fost lăsată să moară.
A fost bătută atât de rău, încât a ajuns în comă.
A creat un sentiment de groază oribilă.
Poliția crede că banda a atacat-o aici,
apoi au târât-o 60 de metri în pădure.
Ce au oamenii ăștia?
Sigur n-o să alerg aici noaptea.
Părea că poliția pierduse controlul.
În 1989, infracțiunile cu droguri și violență
erau la un nivel cum nu mai văzusem.
Țin minte că dormeam cu frică în casă.
Eram singură.
Dormeam cu arma sub pernă.
Am fost jefuită de opt ori și atacată de trei ori.
Lumea voia un soi de leac
la ceea ce părea o criză a crimelor
și voia răzbunare.
Se insista să se soluționeze rapid.
Cinci tineri au fost aduși la secție.
Au fost arestați și acuzați de viol.
Au fost numiți „Cei cinci din Central Park.”
Iar contrastul dintre o tânără blondă, înstărită,
și tinerii de culoare și hispanici
care se aflau în parc și au fost imediat acuzați
a atins o coardă sensibilă în privința prejudecăților rasiale.
În cele din urmă, cei cinci au fost condamnați
pentru agresarea sexuală a Trishei Meili.
Dar unii se îndoiau că se făcuse dreptate.
Probele fizice erau inexistente în cazul tinerilor.
Poate fi un violator în libertate care a atacat și ar putea face-o din nou.
TEAMA DE CENTRAL PARK REAPARE
Dar cazul alergătoarei din Central Park n-a început cu Trisha Meili.
Sunt și alte victime care n-au fost făcute publice deloc,
și poveștile lor merită să fie spuse.
Gata, începem filmarea.
Noi ne asigurăm că poți merge acasă și dormi noaptea.
E important pentru familie să știe cine le-a ucis ruda.
Compasiunea pentru victime e cel mai important lucru.
Mereu mi-a plăcut să analizez în profunzime.
Cum a fost, de fapt?
Vrei să afli adevărul.
Asta fac detectivii.
Instinctul tău e să ajuți oamenii.
În orașul New York, NYPD…
asta e!
OMUCIDERI: NEW YORK
14 IUNIE 1989 - LA 2 LUNI DUPĂ ATACUL ASUPRA ALERGĂTOAREI
17:30
Aveam șapte ani.
Mama ne comandase mâncare chinezească.
Am auzit o bătaie la ușă.
Am presupus că era mâncarea chinezească.
Am deschis ușa și am văzut un bărbat.
A întrebat de administrator. I-am spus că nu era acasă.
Apoi a intrat în casă.
M-a împins. A închis ușa.
Apoi a cerut bani.
Mama i-a dat banii și bijuteriile pe care le avea.
O ținea în brațe pe surioara mea, Amanda.
A devenit agresiv și mi-am dat seama că mama era speriată.
Apoi am început să plângem.
Nu știam ce se întâmpla.
A înșfăcat-o
și a întrebat:
„Ochii sau copiii?”
A pus-o să aleagă.
Ea a ales. Și a fost ultima oară când am văzut-o.
Sunt căpitan pensionat din NYPD, am lucrat 31 de ani.
Am vrut să ajung la West Point. Dar luasem 4 la chimie în liceu,
și am ajuns polițist. A fost a doua opțiune.
În vara lui '89, eram comandantul
brigăzii a cincea din Manhattan Nord.
Plecasem să iau cina când am primit un apel pe pager.
Dispecerul a spus: „Căpitane, avem o crimă pe East 97.”
S-a dus cina!
Am ajuns la locul faptei.
Victima fusese violată și înjunghiată.
Fusese dusă la spitalul Sf. Luca.
Au examinat-o doctorii, dar a fost declarată moartă la sosire.
Am reușit s-o identificăm, se numea Lourdes Gonzalez,
avea 24 de ani și era mama a trei copii.
Era sânge pe pereți, pe podea
și pe patul dintr-un dormitor.
Am căutat cuțite cu urme de sânge, dar n-am găsit nimic.
Am cercetat apartamentul, dormitorul, holul, curtea,
n-am găsit nimic.
Când a fost atacată, Lourdes era singură în casă
cu doi băieței și un bebeluș.
Partenerul său, administratorul clădirii,
plecase în Bronx.
Când s-a întors acasă, l-am informat despre cele întâmplate.
Era șocat.
Se vedea că tremura.
Dar când sunt multiple plăgi înjunghiate, e o crimă pasională.
Așa că îl suspectezi pe partener.
S-au certat? Au avut o altercație?
L-au interogat detectivii.
Au stabilit că se putea dovedi unde fusese
și că-și putea justifica lipsa, deci era exclus.
Tony mi-a spus că nu se mai întoarce.
N-am înțeles.
„Cum adică nu se mai întoarce?”
Țin minte că plângea Carlos.
Plângea de mama focului și era în suferință.
Mama era o femeie iubitoare.
Era foarte tânără când m-a născut.
Avea cam 18 ani.
Îmi amintesc zâmbetul ei. Îmi amintesc râsul ei.
Îmi plăcea să stau cu ea.
Mi-a adus bucurie.
Simt că era un înger adus în viața tatălui meu
ca să ne aducă împreună și pe drumul cel bun.
Am început să locuiesc cu ea la șase ani. Era perfect.
Carlos era colegul de cameră, fratele meu.
Când locuiam împreună, făceam totul împreună.
Și l-a tratat pe Tony ca pe fiul ei.
Țin minte când a rămas însărcinată cu Amanda.
Eu și Carlos eram încântați.
Am fost foarte afectuoși cu ea.
Mereu ne era alături.
Asta era dinamica familiei noastre.
Din păcate, a fost răpită pe cât de repede s-a întâmplat.
Detectiva Irma Rivera era printre cei mai buni de la Victime speciale.
Pentru copii, ea înseamnă o mamă,
iar asta ajută să obținem informații de la ei.
Am primit un apel de la secția 23
că aveau doi copii care trebuiau intervievați.
Am intrat în sală.
Erau doi băieței drăguți, bruneți, hispanici.
Păreau puțin speriați.
Când trebuie să intervievezi copii
care au trecut prin asta,
principala grijă e să vezi ce informații poți să obții,
dar într-un ritm foarte lent, fără grabă.
Am plecat cu ei
și i-am dus la un chioșc de pe strada 102, lângă 3rd Avenue.
Le-am luat dulciuri și sucuri și ne-am întors la secție.
Și am stat cu ei. I-am intervievat individual.
La secția de poliție, am povestit exact ce se întâmplase.
I-a dat un ultimatum.
I-a spus: „Ochii sau copiii?”
„Ochii sau copiii”,
n-am mai auzit niciun infractor să spună asta.
Ea i-a spus:
„Nu copiii mei.”
Mama ne-a spus mie și lui Carlos
să mergem cu Amanda în dormitor.
Amanda era în șifonier cu o pernă.
Eu și Tony stăteam pe podea și ne uitam la ușă.
Ei s-au dus în camera ei și am auzit totul.
Ne țineam în brațe.
Fie așteptam ca mama să vină după noi
sau ne așteptam ca el să intre.
Țin minte pașii lui,
umblând prin casă,
iar apoi a plecat.
Când ne-a strigat, țin minte că am deschis ușa
și am văzut-o în holul lung al apartamentului,
într-o baltă de sânge, ne striga să aducem ajutoare.
Privind în urmă,
s-a oferit voluntar
să fie sacrificată.
Nici n-a stat pe gânduri.
Copiii au văzut cel mai rău lucru care poate fi văzut.
Le-a spulberat inocența într-o secundă.
Băieții au făcut o descriere
pentru desenatorul departamentului de poliție din New York.
Acesta oferă o idee despre cum ar putea arăta făptașul.
Îmi amintesc foarte clar culoarea pielii.
Avea ten măsliniu.
Iar părul era drept.
Au descris un bărbat hispanic de aproximativ 1,77, cu ten măsliniu.
Purta o bluză albastră cu dungi și avea părul drept.
Ce le-a făcut copiilor…
Sunt copii, și era mama lor. Îngrozitor!
Tipul era un mare nenorocit.
LA 1 ZI DUPĂ OMUCIDERE
E indignare din cauza unei crime și se urmărește un criminal periculos.
E o persoană frumoasă. Nu-mi vine să cred că a murit.
Raportul legistului a conchis
că Lourdes Gonzalez a fost înjunghiată de nouă ori, violată
și era însărcinată.
M-am simțit și mai rău când am aflat de sarcină,
știind că mai era un copil implicat.
Primarul Koch oferă o recompensă de 10.000
de dolari pentru a-l prinde pe ucigaș.
E un ucigaș patologic.
Toți ofițerii de poliție disponibili
îl vor căuta și punem la bătaie o recompensă.
În incidentul de ieri a întrebat de administrator.
Poartă o bluză albastră cu dungi albe.
Am ținut o conferință de presă
ca să informăm publicul și să fie cu ochii în patru.
Apoi, speram să existe un martor.
Copiii au auzit o declarație de genul:
„Ochii sau copiii?”
Când am văzut știrile despre Lourdes
și am auzit ce i-a spus și circumstanțele în care s-a aflat,
mi s-a părut cunoscut.
Am auzit varianta „ochii sau viața” și am făcut legătura.
Am zis: „Dumnezeule! Nenorocitul! E același individ.”
La unitatea de infracțiuni sexuale, am găsit un caz din 11 iunie
care se potrivea cu modul de operare din cazul Lourdes Gonzales
și am discutat cu victima.
Brusc, alți polițiști au venit ca să discutăm
și m-au pus să repet povestea
cu detalii cumplite.
CU 3 ZILE ÎNAINTE DE OMUCIDERE
Eram o fată din Brooklyn,
locuiam în oraș și lucram după facultate.
Era o zi frumoasă de iunie și eram voioasă.
Am intrat în Central Park.
Aflasem de la știri despre atacul asupra alergătoarei în parc.
Am citit în ziare. Era peste tot.
Îngrozea lumea.
Iar în acea zi, țin minte
că eram sperioasă, încercam să rămân în siguranță.
Nu știam că mă privea cineva,
că mă urmărise,
și când a sunat la ușă,
mi-a zis că era fiul administratorului și că făcea niște reparații.
Am fost naivă și am deschis ușa.
El a intrat.
A încuiat ușa după el și mi-am zis că am încurcat-o.
M-am împotrivit.
M-a lovit în față și mi-a rupt nasul,
iar atunci nu m-am mai împotrivit.
Am fost foarte atentă
pentru că mi-am dat seama că era nebun.
M-am desprins, m-am ridicat deasupra propriului corp
și m-am uitat în jos.
La un moment dat după agresiunea sexuală,
mi-a zis: „Ochii sau viața?”
I-am zis: „Nu, am nevoie de ochi.”
Și a încercat să mă împungă pe față.
Din fericire, cuțitul nu era mare,
așa că aveam înțepături pe față, pentru care am avut copci.
Cred că era vorba despre violență.
I se părea distractiv.
Eram pe podeaua din baie, ghemuită în poziție fetală.
Apoi mi-a luat toți banii, toate bijuteriile
și a închis ușa.
Apoi mi-am spus: „Acum te simți amorțită.
Asta o să te distrugă mâine.
O să te distrugă.”
Și așa a fost.
Urmărirea e în plină desfășurare. Poliția spune că are un portret
a celui care ar fi ucis-o pe Lourdes Gonzalez.
Ei spun că ar putea fi același
care a înjunghiat o femeie duminică în apartamentul ei de pe East 116.
Ea a supraviețuit.
Printre asemănările dintre cazuri,
poliția menționează fixația suspectului pentru ochii victimelor.
Știam că aveam un violator cu același mod de acțiune.
Aceeași armă, spunea același lucru, aborda victima în același fel.
Erau tinere de 20 de ani.
Dar a doua victimă fusese violată, apoi ucisă.
Prietenii și familia lui Lourdes s-au adunat ca s-o jelească.
Țin minte înmormântarea.
Îmi amintesc cel mai bine biserica plină de oameni.
Nu prea am mai vorbit cu Carlos după aceea.
Eram deja despărțiți atunci.
Cred că soluția ușoară
a fost ca el să ajungă la rudele mamei,
iar eu să rămân cu tata.
Nu știau cine avea să aibă grijă de mine
și cred că nimeni nu-și dorea responsabilitatea asta.
Și am simțit asta.
Și mi-a fost greu să mă mut din casă în casă.
N-am înțeles decizia
de a o trimite pe sora mea în Puerto Rico la bunica.
Nu cred că tata era în starea necesară
ca să aibă grijă de mine.
Carlos îmi era prieten, făceam totul împreună.
Dacă am fi putut vorbi, chiar dacă eram mici,
ne-ar fi oferit un sistem de sprijin.
Cu tot ce s-a întâmplat,
nu mă mai simt protejat.
Singura care mă făcea să mă simt așa era mama.
LA 1 LUNĂ DUPĂ OMUCIDERE
Pe 19 iulie după-amiază, echipa de infracțiuni sexuale
a primit un apel de la secția 19 că mai avusese loc un viol.
Violul a avut loc pe 95 și Madison, aproape de Central Park.
Am mers la spital și am vorbit cu victima.
Fusese atacată grav.
Avea tăieturi pe față, pe picioare.
Așa că n-am insistat.
Am intrat în echipa de infracțiuni sexuale
pentru că poți să aduci o schimbare în viața cuiva.
Voiam să fiu alături de victime.
Am crescut în New York
și am auzit des despre violențe.
E ceva obișnuit în New York,
când nu e vorba despre tine.
Tocmai împlinisem 20 de ani, participam la cursuri de artă
și mergeam spre casă.
Am luat liftul.
Și…
stăteam în fața ușii apartamentului
cu cheia în mână.
Am auzit pe cineva venind…
și respira ciudat.
Se auzea tare și era accelerată.
Acea persoană a trecut pe lângă mine,
a urcat pe scări și s-a întors. L-am întrebat: „Unde vrei să ajungi?”
Atunci, m-a atacat cu un cuțit
și mi-a zis: „Vreau doar să vorbim.”
Îmi ținea cuțitul la ceafă.
Așa că l-am lăsat să intre.
Și mi-a spus: „Dezbracă-te!”
Am simțit o reacție.
Știam că trebuia să rămân calmă
și să am o abordare blândă
ca să scap din asta.
Când s-a încheiat,
a smuls telefonul din priză.
M-a legat.
Atunci m-a întrebat: „Ochii sau viața?”
Apoi a luat o lamă
și a început să mă taie deasupra și dedesubt
la ochi și…
ajunsesem la limită.
Din fericire, s-a ridicat
și a ieșit din cameră.
Vreau să uit că nu am ripostat.
Acea reacție naturală
de a-mi suprima reacția
a fost un sacrificiu care…
N-am reușit să trec peste asta.
Este o chestie continuă.
BUN-VENIT LA SECȚIA 20
Nu poți fi sigur că e același,
dar cu cât primeam mai multe informații de la reclamantă,
cu atât mi-am dat seama că aveam un tipar.
Era același mod de operare care se repeta iar și iar.
Făptașul forța intrarea în apartament, viola, sodomiza, jefuia.
Și spunea: „Ochii sau viața?”
Și a rămas în aceeași zonă.
Infractorii găsesc ceva ce le convine.
A mers o dată, va merge iar.
Era un violator cu un tipar.
Am încercat să nu-mi duc munca acasă,
dar un violator în serie era liber.
Îți faci griji pentru familie, pentru copii.
Le spuneam mereu să aibă grijă.
Soției tale îi spui mereu:
„Nu deschide ușa până nu afli cine e!”
O precauție în exces, știți?
Cea mai mare îngrijorare
era că făptașul avea să atace din nou și că vom avea încă o crimă, încă un viol.
A apărut la știri.
Am afișat portretul-robot în cartier.
Am mers din ușă în ușă ca să informăm lumea,
ca să vedem dacă cineva recunoștea portretul.
Poliția a deschis o linie telefonică pentru informații despre cazuri.
Am creat o linie pentru piste. Aveau să sune:
„La două uși mai încolo stă un tip și se potrivește descrierii.”
„Niciodată n-am avut încredere în el. E cam dubios.”
„L-am văzut cum tăia o portocală cu un briceag.”
Trebuie să urmărești fiecare pistă.
Din păcate, în acest caz, niciuna n-a ajutat.
Știam că femeile erau violate în New York și în țară.
Dar nu mă gândeam la asta.
Trebuie doar să ai grijă.
Crezi că se va întâmpla noaptea
sau într-un cartier nu prea sigur,
dar era o după-amiază frumoasă.
N-ai crede că se poate întâmpla atunci.
Am venit la New York la o mică școală de modă.
Era sâmbătă după-amiază și am auzit un ciocănit la ușă.
Am deschis ușa și mi-a pus mâna pe față așa
și m-a împins în casă.
Îi simțeam furia. Era cuprins de furie.
M-a violat, cred că de două ori…
O parte din acea amintire devine neclară,
pierdută sau reprimată.
Voia să-mi ia cardul și să scoată bani.
Apoi mi-a zis că nu are încredere: „Va trebui să te leg sau să te omor.”
I-am zis că-i dau eșarfe.
Trebuia să trec pe lângă ușă ca să iau eșarfele.
Era o garsonieră mică, dar mi-a lăsat atâta distanță,
o șansă rară, era în fața mea.
Vocea mea interioară mi-a zis să ies:
„Ai o șansă. Profită de ea!”
Am ieșit țipând. Era în urma mea la câțiva centimetri.
Am dat peste administrator. Nu știu ce am zis.
„M-a violat. E în spatele meu.” Ceva de genul.
Administratorul l-a prins, alături de cineva
și l-au reținut pentru poliție.
Am primit un apel că un polițist arestase un făptaș.
Și-a spus numele, Matias Reyes.
Fără să fie întrebat sau îndemnat, a spus că el o făcuse.
Era un puști de 18 ani, 1.77, ten măsliniu, aspect tăcut.
Când detectivii l-au interogat, și-au dat seama
că putea fi făptașul din cazurile anterioare de viol și crimă.
Am chemat un procuror.
Începuseră să vadă că se repeta tiparul
și că putea fi implicat în crimă.
Toate erau femei tinere.
Toate cazurile implicau o capcană sau o forțare.
Toate cazurile au avut loc într-o zonă de 20 de străzi.
Toate implicau folosirea unui cuțit, jaf și viol.
Voiau să mă duc imediat la secție pentru a-l identifica.
Să mă uit la un grup. Atât mi-au spus.
Am știut care era dintr-o privire.
Tremuram de frică.
A fost o reacție viscerală.
N-a fost nicio îndoială că el era.
Niciuna.
Țin minte că auzisem că fusese arestat
și a trebuit să mă întâlnesc cu detectivul.
A fost șocant să-l văd.
Purta aceeași bluză de atunci
și a fost foarte palpabil.
Știam că el era.
Spusese detectivilor că făcuse dragoste cu acele fete.
E un individ bolnav.
A spus că a comis multiple violuri,
dar Reyes a negat orice implicare în moartea lui Lourdes Gonzalez.
În acel moment, lui Reyes i s-a arătat un portret-robot
care fusese întocmit de copiii lui Lourdes Gonzalez.
Matias s-a uitat la ea, iar detectivul i-a zis:
„Pare cunoscut?”
Iar Matias a spus că semăna cu el.
S-a uitat la detectivi și a spus: „Sunt terminat.”
Matias Reyes a început să mărturisească
faptul că a ucis-o pe Lourdes Gonzalez.
L-am filmat.
Uneori, tuna și fulgera, era foarte furios.
Alteori, avea remușcări.
Țipa după maică-sa.
MĂRTURIE
Iar ea a fost împinsă și țipa.
A spus că Lourdes Gonzalez a luat cuțitul,
dar tremura, era speriată.
El i-ar fi luat cuțitul
și așa a ajuns s-o ucidă.
Când s-a întâmplat asta, aveam un copil de nouă ani și unul de un an.
Înțelegeam nevoia ei de a-i proteja pe copii.
N-ai cum să n-o compătimești.
Să fii brutalizată într-un asemenea hal,
încât să fii înjunghiată de nouă ori…
Matias Reyes e un om cu o furie impulsivă.
E o bombă cu ceas.
A fost acuzat oficial cu patru capete de viol premeditat,
sodomie, jaf
și atac cu o armă mortală
și un capăt pentru omucidere.
Matias Reyes, în vârstă de 18 ani, este acuzat de o serie de violuri brutale
în East Side, Manhattan, unde unul s-a soldat cu crimă.
Când am aflat de Lourdes,
asta a durut cel mai tare. Eu eram în viață, iar ea nu.
ARESTAT PENTRU VIOLURI SUSPECT DE CRIMĂ
Țin minte că am primit vestea
cu un sentiment de ușurare.
Am văzut în ziare că fusese prins.
Când i-am văzut poza,
mi-am amintit de el.
Știam deja că el o făcuse.
M-a sunat sergentul meu și m-a întrebat:
„Irma, numele Matias Reyes îți spune ceva?”
Am zis că da.
Pe 17 aprilie 1989, aveam numele lui ca posibil suspect
în cazul unui viol
din Central Park, pe strada 106, în East Side.
Cazul meu s-a întâmplat cu două zile înainte de cel al alergătoarei.
Am intervievat victima și observase un lucru,
că avea copci recente sub bărbie.
Pe atunci, în 1989,
multe spitale țineau un jurnal la Urgențe,
cine venea și pentru ce venea.
Așa că am mers la toate spitalele.
Am verificat jurnalele.
Era un tip care avusese copci de puțin timp,
iar numele din acea rubrică era Matias Reyes.
I-am verificat antecedentele. Nu avea cazier.
Nu era nicio poză la dosar, nimic.
Apoi am fost mutată într-o echipă pentru abuzuri asupra copiilor.
N-am avut de ales, așa că am fost puțin supărată.
Parcă acel caz rămăsese în aer.
E nefericit că șeful unității pentru victime speciale
a mutat-o pe Irma la alt caz.
Dar nu uitați că eram în 1989
și aveam valuri uriașe de infracțiuni
care ne împingeau resursele la limită!
Mereu mi-a rămas în minte numele Matias.
Când sergentul McLaughlin m-a sunat și mi-a zis
că el era persoana care o ucisese…
Când mi-a spus că el
o ucisese pe mamă în fața copiilor,
m-am simțit îngrozitor.
M-a făcut să mă simt îngrozitor ani buni.
Mereu m-am gândit la ei.
Dacă l-aș fi prins atunci,
știu că lucrurile ar fi stat cu totul altfel.
Toate celelalte victime n-ar fi fost atacate.
Acei copii nu și-ar fi pierdut mama.
Asta m-a deranjat cel mai tare.
Știți…
Cazurile în care sunt implicați copii
sunt grele pentru detectivi.
Din perspectiva mea,
Irma e printre cei mai buni detectivi.
S-a implicat foarte mult în munca sa.
Vedeți un om despre care poliția crede că ar fi un violator și un ucigaș,
Matias Reyes, de 18 ani.
M-am dus la serviciu, iar când am ajuns la birou,
mi s-a arătat o poză cu el.
Când am văzut-o: „El e Matias Reyes? Îl cunosc!”
Îl știam de când era copil.
Lucra după colț de secția 23.
La acel chioșc, Reyes servea cafea polițiștilor de la secție.
E un băiat bun. Printre cei mai buni.
Am lucrat la secția 23 din 1982 până în 1987.
Așa că îl vedeam tot timpul.
Nu știam cum îl chema,
îl știam drept puștiul de la chioșc.
Apoi m-am gândit:
„I-am dus pe Carlos și pe Tony acolo ca să le cumpăr dulciuri.”
Știu că nu era acolo atunci, dar…
asta mă deranjează.
PROCURATURA
Din discuția cu Irma Rivera am aflat
că identificaseră un bărbat pe nume Matias Reyes
ca pe un posibil făptaș într-un alt caz.
Din păcate, victima a părăsit statul New York,
iar încercările a o găsi s-au dovedit nereușite.
În '89, era pionieratul folosirii ADN-ului.
TEST ADN
Am trimis FBI-ului probe ADN de la cele trei violuri
și de la al patrulea viol, urmat de uciderea lui Lourdes Gonzalez.
În toate cazurile s-a potrivit ADN-ul lui Matias Reyes.
Matias Reyes a decis să pledeze vinovat.
CLĂDIREA CURȚII DE JUSTIȚIE
Pronunțarea sentinței nu s-a făcut fără incidente.
Reyes și-a îndreptat furia spre avocatul său
și l-a atacat în sală.
Cine ar face asta?
Cum ai putut să te sabotezi așa?
Dar nu-și putea controla violența.
A fost condamnat la 33 de ani.
A devenit eligibil pentru eliberare condiționată.
A avut opțiunea să iasă din închisoare.
Cum să trăiesc, știind că ar putea ieși?
De ce?
Atunci, credeam că era sfârșitul
domniei criminale a lui Matias Reyes.
Dar aveam să aflăm mai târziu
că comisese și alte crime
de care nu știusem.
În 2002, Matias Reyes a sunat la biroul procuraturii
și a vrut să discute cu cineva
despre niște informații.
Un bărbat pe nume Matias Reyes a mărturisit.
A susținut că o atacase și violase
pe femeia din Central Park în 1989.
M-am dus în spatele ei
și am lovit-o în cap cu un băț.
Am târât-o în tufișuri.
Și am violat-o acolo.
Matias Reyes a susținut că a fost implicat în cazul alergătoarei din Central Park.
Nu e șocant sau neobișnuit ca cineva să intervină
în cazuri mediatice, indiferent de implicare.
Partea neobișnuită era că susținea că acționase singur.
Când Matias Reyes a mărturisit
și a spus că era singurul responsabil pentru violarea Trishei Meili,
alergătoarea din Central Park, cinci tineri fuseseră condamnați
și executaseră pedepse lungi pentru acea infracțiune.
Mereu spuseseră că erau nevinovați
și declaraseră asta cu fiecare ocazie.
De fapt, unul dintre ei, Korey Wise, îl întâlnise pe Reyes în închisoare
și au avut un soi de altercație.
Asta ar fi putut să contribuie la mărturia lui Reyes.
În cele din urmă, NYPD a decis să formeze un grup de investigații
condus de mine pentru a cerceta rolul lui Matias Reyes
în cazul alergătoarei.
Știam că aveam un ADN necunoscut
în acel caz, care nu fusese identificat.
Au luat monstre de ADN de la Matias Reyes și le-au comparat.
Matias Reyes chiar a violat-o pe alergătoarea din Central Park
pentru că ADN-ul lui fusese recuperat
în dimineața când a fost dusă la spital.
Mi-aș fi dorit să avem o bază de date ADN în anii '89, '90, '91
pentru că ne-ar fi permis să legăm toate aceste cazuri.
Nu e vorba doar de condamnarea inculpaților,
ci și de exonerarea celor nevinovați.
Cu noile informații că ADN-ul necunoscut provenea de la Matias Reyes
și prin faptul că a spus că acționase singur,
cazurile celor cinci inculpați au fost anulate, și pe bună dreptate.
AM PRINS OAMENII GREȘIȚI
E victoria poporului. Asta trebuie să înțelegem.
POARTA CELOR EXONERAȚI
Din păcate, asta va fi o bilă neagră
în relația poliției cu comunitatea de culoare
în anii ce vor urma.
M-am bucurat pentru cei cinci tineri care fuseseră acuzați pe nedrept,
dar nu m-a ajutat cu nimic,
doar a dezgropat niște emoții, sentimente și amintiri.
- Dvs. ați atacat-o pe alergătoare? - Da.
A apărut la 20/20 și mi-am zis: „Ce e asta?
Ce naiba caută acolo?”
Când trecutul reiese la suprafață, parcă viața îți spune: „Știi ceva?
Asta va fi mereu acolo
și nu există un nou început.”
Și m-am supărat iar.
Nedreptatea făcută celor cinci din Central Park trebuia reparată,
dar, în paralel, s-a făcut o nedreptate celorlalte victime ale lui Matias Reyes.
În 201, am scris un articol pentru The Cut,
numit „Înainte și după alergătoare”.
Am ajuns să discut nu doar cu copiii lui Lourdes,
ci și cu cele trei femei
agresate sexual de Reyes, care au dus la condamnarea sa.
Aceștia erau oamenii care fuseseră scoși din povestea
pe care acum o numim „alergătoarea din Central Park.”
Merita să i se spună povestea și cum s-o spui mai bine, decât prin copii?
Eu doar… Îi mulțumesc pentru tot ce a făcut pentru mine.
Mereu mă simt prost că n-a apucat să vadă
ce femeie minunată era mama ei.
Am doar poveștile spuse de frații mei.
A fost un om minunat.
Chiar dacă nu e aici fizic,
simt că m-a îndrumat.
Asta s-a întâmplat în 1989.
A fost numărul meu în toate sporturile practicate.
I-am adus un omagiu mamei.
Simt
că mi-a fost pusă în cale
ca să mă ducă la ceva mai măreț.
Mi-a spus să prețuiesc educația și să fiu un exemplu bun.
Și asta am făcut.
Și încerc să insuflu asta și copiilor mei acum.
Mă simt vinovat.
Am trecut prin acele etape de furie…
M-am învinovățit pe mine, i-am învinovățit pe alții.
Asta mi-a făcut foarte mult rău pentru că
mă distrugea mintal.
Toți vorbesc despre acel caz care bântuie.
Cazul lui Lourdes Gonzalez m-a bântuit ani de-a rândul.
Bună, Carlos!
Mă bucur să te văd.
Îmi pare rău.
Era important să-l cunosc pe Carlos.
Cazul m-a tulburat mult.
Aveam numele lui în alt caz.
Vreau să-ți cer scuze.
Simt că, dacă l-aș fi prins, nu s-ar fi întâmplat.
N-am fost supărat pe ea.
Nu mi-aș dori niciodată ca ea să trăiască așa.
Eu sunt furios doar pe Reyes.
- Da. - Reyes merită…
Merită suferință.
Nu-i da puterea ta deloc!
Viața mea a fost un dezastru.
Am tot fost închis.
Câte acuzații ai?
- Am trei pentru posesie de armă… - Bine.
…un omor…
Am devenit un produs al străzii și mereu există un conflict.
Și mereu e o pedeapsă.
Și am crescut
cu dorința de a distruge
orice mă distruge pe mine sau familia.
E un ciclu nesfârșit.
Viața nu s-a încheiat, poți face multe, știi?
Maică-ta ți-a dat o copilărie frumoasă.
Acum e rândul tău
s-o onorezi pe maică-ta și să ai o viață bună.
Da. Încă tind la mai bine.
Încă lucrez la asta.
Sunt pe cale
de a deveni mai bun, iar mama merită asta.
Eram conștientă că erau
încă două victime care supraviețuiseră.
Dar nu apucaserăm să ne întâlnim.
Le-am scris o scrisoare: „Am avut aceeași experiență
și a fost pur și simplu oribil,
dar ar fi plăcut dacă ne-am putea fi alături
pentru că numai noi știm și înțelegem prin ce am trecut.”
Bună!
Am decis să ne întâlnim de mai multe ori
de-a lungul anilor.
În fiecare an, când venea ziua, spuneam:
”Uită ce zi e, uită ce s-a întâmplat! Vezi-ți de viață!
Uită!” Anul trecut, am zis: „De ce?”
Mi-am invitat amicii la o petrecere: „Du-te dracului, sunt încă aici!”
- Așa am făcut! - Super!
Melissa, Meg și cu mine
ne-am împrietenit.
Toate suntem legate de această poveste îngrozitoare.
Dar suntem legate și de dragoste.
M-am gândit: „Dumnezeule, fetele astea au trecut prin același lucru!
Trebuie să devenim prietene.”
A fost revoluționar să vă cunosc.
Da.
Mă simt norocoasă să le am.
Nu știu ce m-aș fi făcut fără ele.
Lourdes e una dintre noi.
E o luptătoare.
M-am gândit mult la ea.
Chiar mi-a părut rău pentru ea și pentru familia ei.
Lourdes nu poate vorbi aici.
Așa că am vrut s-o onorăm pe ea și pe familia ei
și să spunem că n-am uitat-o.
Vreau ca lumea s-o cunoască și să știe că n-a fost o notă de subsol.
Lourdes a fost importantă.
Următoarea audiere condiționată a lui Matias Reyes
a fost stabilită pentru august 2026.
La câteva luni după acest episod, Carlos a fost condamnat pentru ultraj
și amenințare pentru o bătaie în bar
din 2021 și a fost condamnat la cinci ani de închisoare.
Dacă dvs. sau cineva cunoscut ați suferit abuzuri sexuale, informații
și resurse sunt disponibile la www.wannatalkaboutit.com
ÎN CONTINUARE…
Nu cred că NYPD sau orașul New York se aștepta la asta.
Mișcați-vă!
Ne îndreptăm spre One World Trade Center.
Mătușa Joanne lucra în North Tower.
Mă întrebam: „Cum ajung acolo ca s-o scot?”
A doua clădire a luat foc!
Nivelul 78 e în flăcări și nu știu cum să ies de aici.
Băga-mi-aș!
Turnul se prăbușește!
Locotenentul meu a zis: „Fugiți, naibii!”
Plecați de aici!
Am văzut mulți paramedici. Au zis: „Ne întoarcem în clădire.
Trebuie scoși de acolo.”
Mi-am zis: „Nu permit unui pompier să mă facă de râs. Rămân.”
Atacul din 11 septembrie m-a făcut să mă obișnuiesc cu mirosul morții.
Afli din ce ești făcut.
Afli cum să faci parte dintr-o echipă.
Nu ești mort. Treci la treabă!
Subtitrarea: Ramona Coman eabă!