På Manhattan finns det två spaningsrotlar som enbart utreder mord:
Manhattan North och Manhattan South.
De utreder de allra mest brutala och svårlösta morden.
Det här är deras berättelser.
En Wall Street-anställd som brukade jogga i Central Park ligger på sjukhus.
Enligt polisen lämnades hon att dö.
I april 1989 inträffade det ökända fallet med Central Park-joggaren.
Det blev stort för att det hände i Central Park,
men också på grund av hur fasansfullt det var.
Offret, Trisha Meili, utsattes för sexuella övergrepp.
Hon lämnades att dö.
Hon misshandlades så hårt att hon föll i koma.
Det skapade en känsla av fasa.
Polisen tror att gänget stoppade henne här
och släpade henne 60 meter in i skogen.
Vad är det med folk?
Jag kommer aldrig att jogga här på kvällen.
New York-polisen verkade ha mist kontrollen.
Omfattningen av våld och narkotika 1989
överträffade allt jag tidigare hade upplevt i min karriär.
Jag minns hur rädd jag var när jag sov ensam i lägenheten.
Jag sov med en pistol under kudden.
Jag har blivit rånad åtta gånger och överfallen tre.
Folk ville se nån lösning på det som liknade en olöslig brottskris.
De ville se blod.
Pressen att lösa fallet snabbt var stor.
Fem unga män hämtades in.
Pojkarna greps och åtalades för våldtäkt.
Pojkarna blev kända som "Central Park Five".
Kontrasten mellan en rik, ung, blond och vit kvinna
och de unga svarta och latinamerikanska männen
som var i parken och omedelbart fick skulden för brottet,
satte fingret på den känsliga frågan om etnicitet och fördomar.
De här fem männen dömdes
för att ha förgripit sig på Trisha Meili.
Men det fanns personer som ifrågasatte om rättvisa hade skipats.
Det fanns inga fysiska bevis kopplade till pojkarna.
Det kan finnas en våldtäktsman därute som kan slå till igen.
RÄDSLAN FÖR CENTRAL PARK ÄR TILLBAKA
Men fallet med Central Park-joggaren började inte med Trisha Meili.
Det finns andra offer som aldrig blev omtalade,
vars historier förtjänar att berättas.
Okej, börja.
Vårt jobb är att se till att ni kan åka hem och sova om natten.
Familjen måste få veta vem som mördade deras släkting.
Inget är viktigare än medkänsla med offren.
Jag har alltid gillat att få se in i folks liv. Vad hände egentligen?
Man vill få fram sanningen. Det är kriminalarens jobb.
Ens instinkt är att hjälpa folk.
I New York är NYPD…
…det bästa vi har.
14 JUNI 1989 2 MÅNADER EFTER ÖVERFALLET I CENTRAL PARK
KL. 17.30
Jag var sju år.
Mamma hade beställt kinamat åt oss.
Det knackar på dörren.
LOURDES STYVSON
Jag antog att det var maten som kom.
Vi öppnade och det stod en man där.
Han frågade efter vicevärden. Vi sa att han inte var inne.
Då gick han bara in.
Han puttade bort mig och stängde.
Sen började han be om pengar.
Mamma erbjöd honom de smycken och pengar hon hade.
Hon höll min lillasyster Amanda.
Han blev aggressiv och jag såg att mamma var rädd.
Då började vi gråta och sånt.
Vi förstod inte vad som hände.
Han tog tag i henne och frågade:
"Dina ögon eller dina barn?"
Han tvingade henne att välja.
Hon gjorde sitt val och det var sista gången jag såg henne.
Jag är pensionerad NYPD-kommissarie.
Jag jobbade i 31 år.
Jag ville gå på West Point,
men eftersom jag bara klarade 40 % av gymnasiekemin blev jag polis.
Det var andravalet.
Sommaren 1989 var jag tjänstgörande befäl
för 5:e distriktets kriminalavdelning, Manhattan North.
Jag skulle åka och äta middag när larmet kom i personsökaren.
Det stod: "Kommissarien, vi har ett mord på East 97th Street."
Där rök den middagen.
Jag åkte till platsen.
Offret hade blivit våldtagen och knivhuggen.
Hon hade förts till St. Luke's Hospital.
Läkarna jobbade på henne, men hon dödförklarades vid ankomsten.
Vi identifierade henne som Lourdes Gonzalez,
trebarnsmamma och 24 år gammal.
Det fanns blod på väggarna och golvet,
och på sängen i ena sovrummet.
Vi sökte efter en kniv med blod på, men vi hittade ingen.
Vi sökte igenom lägenheten, sovrummet, korridoren och innergården
utan framgång.
När överfallet skedde var Lourdes ensam i lägenheten
med två pojkar och ett spädbarn.
Hennes partner, som var byggnadens vicevärd,
hade åkt till Bronx.
När han kom hem, informerade vi honom om det som hade hänt.
Han blev chockad.
Man såg tydligt hur han skakade.
Men många knivhugg tyder på ett passionsbrott.
Så man tittar alltid på partnern.
Har de bråkat? Har de grälat?
Utredarna förhörde honom.
De konstaterade att han kunde bevisa var han hade varit
och redogöra för sin tid. Han avfördes.
Tony sa att hon inte kom tillbaka. Jag förstod det inte.
"Vadå kommer inte tillbaka?"
Jag minns att Carlos grät.
Han hyperventilerade och var plågad.
Mamma var en kärleksfull kvinna.
Hon var mycket ung när hon fick mig.
Hon var 18 år.
Jag minns hennes leende. Jag minns hennes skratt.
Jag älskade att vara med henne.
Hon skänkte mig glädje.
Hon kändes som en ängel som kom in i pappas liv
i rätt tid för att få ordning på oss.
Jag började bo med henne när jag var sex år. Det gick friktionsfritt.
Carlos och jag delade rum. Han var min bror.
Under tiden vi bodde tillsammans gjorde vi allting ihop.
Hon behandlade Tony som sin son.
Jag minns när hon blev gravid med Amanda.
Carlos och jag blev glada.
Vi gav henne så mycket kärlek.
Hon var alltid med en av oss.
Vår familjedynamik var sån.
Sorgligt nog var det över lika fort som det började.
Inspektör Irma Rivera var en av mina bästa utredare av brott med särskilda offer.
Barn ser henne som en mamma.
Det underlättar för att få information från dem.
Jag fick ett samtal om att åka till 23:e distriktet.
De ville att jag skulle höra två barn.
Jag kom in i rummet. Jag såg två söta latinamerikanska pojkar med mörkt hår.
De såg lite rädda ut.
När man ska förhöra små barn som upplevt nåt sånt här,
är det viktigaste att se hur mycket information jag kan få fram,
men i ett långsamt tempo, utan att jäkta.
Så jag gick iväg med dem till närbutiken på 102nd Street.
Jag köpte godis och dricka innan vi återvände till stationen.
Jag umgicks bara med dem. Jag hörde dem var för sig.
På polisstationen återgav jag exakt vad som hade hänt.
Han gav henne ett ultimatum.
Han sa: "Dina ögon eller dina barn?"
"Ögonen eller barnen?" Det hade jag aldrig hört nån annan förövare säga.
Hon svarade honom:
"Inte mina barn."
Mamma sa åt Carlos och mig
att ta med oss Amanda och gå in på rummet.
Amanda låg i garderoben med en kudde.
Jag och Tony satt på golvet och såg på dörren.
De gick in på hennes rum och vi hörde allt.
Vi höll om varandra.
Vi väntade antingen på att mamma skulle hämta oss…
…eller att han skulle komma in.
Jag minns ljudet av fotstegen…
…när han förflyttade sig och sen gick därifrån.
När hon ropade våra namn minns jag att jag öppnade dörren
och såg henne i den långa hallen i vår lägenhet i en pöl av blod.
Hon bad oss hämta hjälp.
När jag ser tillbaka på det,
valde hon…
…att låta sig offras.
Hon tvekade inte.
De här ungarna hade precis sett det värsta man kan se.
Deras oskuldsfullhet krossades på ett ögonblick.
De små pojkarna gav NYPD:s tecknare ett signalement.
Det ger utredarna ett hum om hur förövaren kan ha sett ut.
Jag minns hans hy tydligt.
Han var en mörkare person. Hans hår var platt.
De beskriver en latinamerikansk man, ungefär 1,80 lång och med mörk hy.
Han har en blårandig skjorta och är snaggad.
Det han gjorde mot de där barnen…
De var barn och det var deras mamma. Fruktansvärt.
Den här killen var en riktig skit.
1 DAG EFTER MORDET PÅ LOURDES GONZALEZ
Ikväll råder det raseri över ett mord och en farlig mördare jagas.
Hon är en jättefin person. Jag fattar inte att hon är död.
Enligt rättsläkarens rapport
knivhöggs Lourdes nio gånger. Hon våldtogs samt var gravid i sjunde veckan.
Att hon var gravid gör det bara värre för mig.
Ytterligare ett barn var inblandat.
Borgmästare Koch utfäster en belöning på 10 000 dollar
för att få fast en gravid kvinnas mördare.
Det är en patologisk mördare.
Vi kommenderar ut alla i poliskåren
för att leta efter honom, utöver belöningen.
Vid gårdagens händelse frågar han efter vicevärden.
Han är iförd en blå- och vitrandig skjorta.
Vi håller presskonferenser
för att ge allmänheten signalementet och för att säga åt dem att vara vaksamma.
Och för att förhoppningsvis hitta ett vittne.
Barnet hörde ett uttalande i stil med:
"Dina ögon eller dina barn?"
När jag såg nyhetsinslagen om Lourdes och hörde vad han sa till henne,
och under vilka omständigheter, så lät det bekant.
När jag hörde nåt i stil med "ögonen eller livet" klickade det för mig.
Jag sa: "Herregud! Din jävel. Det är samma man."
Sexbrottsenheten hittade ett fall från den 11 juni
med samma tillvägagångssätt som i Lourdes Gonzalez fall.
Vi pratade med offret.
Plötsligt ville andra poliser prata med mig.
De bad mig återberätta hela historien igen
i plågsamt ingående detalj.
11 JUNI 1989 3 DAR FÖRE MORDET PÅ LOURDES GONZALEZ
Jag var en Brooklyn-tjej som bodde och jobbade inne i New York efter college.
Det var en jättefin junidag. Jag var glad.
Jag gick i Central Park.
Jag såg på nyheterna om överfallet på Central Park-joggaren.
Jag läste om det i tidningarna. Det var överallt.
Det gjorde folk vettskrämda.
Den dagen minns jag att jag var nervös, på helspänn och försökte hålla mig säker.
Jag visste inte att nån iakttog mig…
…följde efter mig hem…
…och skulle ringa på dörrklockan
och säga att han var vicevärdens son som skulle utföra några reparationer.
Jag var så naiv och öppnade dörren.
Han kom in.
Han låste dörren bakom sig, och jag tänkte: "Åh nej."
Jag gjorde motstånd.
Han slog mig i ansiktet och bröt min näsa. Sen gjorde jag inte mer motstånd.
Jag var försiktig för jag såg att han var galen.
Jag gjorde den där separationsgrejen när man svävar över sin kropp och ser ner.
Efter det sexuella övergreppet
sa han: "Ögonen eller livet?"
Jag sa: "Jag behöver mina ögon."
Han försökte knivhugga mig i ansiktet.
Lyckligtvis var kniven liten.
Jag hade några småsår i ansiktet som behövde sys.
Jag tror att det var våldet han gillade. Det var roligt för honom.
Jag låg i fosterställning på badrumsgolvet.
Han tog alla mina pengar och smycken och stängde dörren efter sig.
Jag sa till mig själv: "Just nu känner du dig avtrubbad."
"Det här kommer att krossa dig i morgon. Det kommer att knäcka dig."
Och det gjorde det.
Mördarjakten är i full gång. Polisen har ett bra signalement
på mannen de tror mördade Lourdes Gonzalez.
Det kan vara samma man
som knivhögg en kvinna i söndags i hennes lägenhet på East 116th Street.
Hon överlevde.
En av likheterna mellan fallen, enligt polisen,
är den misstänktes fixering vid offrens ögon.
Jag visste att jag hade en våldtäktsman med samma tillvägagångssätt.
Samma vapen. Han säger samma sak och hittar sitt offer på samma sätt.
De var unga kvinnor mellan 20 och 30.
Men det andra offret hade först våldtagits sen blivit mördad.
Släkt och vänner till 24-åriga Lourdes Gonzalez sörjde hennes död idag.
Jag minns begravningen.
Det jag minns tydligast är att kyrkan var full av folk.
Jag minns inte att jag pratade mycket med Carlos efter det.
De hade redan skilt oss åt.
Jag tror att den enkla lösningen
var att Carlos togs om hand av mammas sida av släkten
medan jag blev kvar hos min pappa.
De visste inte vem som skulle ta hand om mig,
och jag antar att ingen ville ha det ansvaret.
Jag kände det.
Det var jobbigt för mig att flytta från hus till hus.
Jag förstod inte beslutet
att min syster skulle åka till Puerto Rico med mormor.
Jag tror inte att pappa var i skick att ta hand om mig, ett spädbarn.
Carlos var min bästa vän. Vi gjorde allt ihop.
Om vi hade kunnat kommunicera och prata, fast vi var så små,
så hade det gett oss ett stödsystem.
Allt som hände…
Jag kände mig inte skyddad längre.
Den enda jag kände mig skyddad med var mamma.
19 JULI 1989 1 MÅNAD EFTER MORDET PÅ LOURDES GONZALEZ
På eftermiddagen den 19 juli fick vi i sexbrottsgruppen
ett samtal från 19:e distriktet om en ny våldtäkt.
Våldtäkten hade skett vid korsningen av 95th och Madison, nära Central Park.
OFFRETS HEM
Vi åkte till sjukhuset och pratade med offret.
Hon hade blivit brutalt misshandlad.
Hon hade skärsår i ansiktet och på benen.
Då tar man det varligt.
Jag började i sexbrottsgruppen för att det var ett av få ställen
där man kunde göra skillnad i nåns liv.
Jag ville vara med och hjälpa offren.
Jag växte upp i New York City
och det pratades mycket om våld.
Det är det normala i New York, åtminstone om det inte gäller en själv.
Jag hade nyss fyllt 20 och studerade konst.
Jag var på väg hem.
Jag tog hissen upp.
Och…
Jag står framför lägenhetens ytterdörr med nyckeln i handen.
Jag hör nån komma…
…som andades märkligt.
Det var högt och snabbt.
Personen går förbi mig,
går en trappa upp och kommer ner igen.
Jag sa: "Vart ska du?"
Då gör han utfall med en kniv mot mig,
och säger: "Jag vill bara prata med dig."
Han håller en kniv mot min nacke.
Så jag släpper in honom.
Han säger: "Ta av dig kläderna."
Då känner jag en inre reaktion.
Jag visste att jag måste hålla mig lugn
och vara mjuk mot honom
bara för att ta mig igenom det.
När det var över
slet han telefonen från uttaget.
Han band fast mig.
Det var då han sa: "Ögonen eller livet?"
Sen gick han och hämtade en knivliknande sak
och började skära mig nedanför och ovanför…
…mina ögon och…
Jag hade nått gränsen för vad jag klarade.
Som tur var reste han sig upp…
…och gick ut från rummet.
Jag vill glömma att jag aldrig kämpade emot.
Den naturliga reaktionen att underkasta sig
var ett offer som…
Jag har aldrig helt läkt från det.
Det har varit en pågående grej.
VÄLKOMNA TILL 20:E POLISDISTRIKTET
Man vet aldrig säkert att det är samma,
men ju mer uppgifter anmälaren lämnade,
desto mer insåg jag att vi hade ett mönster.
Man har tillvägagångssättet, det är samma sak om igen.
Förövaren tvingade sig in i lägenheten, våldtog, begick övergrepp och stal.
Och han sa: "Ögonen eller livet?"
Och han hade hållit sig i samma område.
Brottslingar hittar nåt som funkar för dem.
Funkade det en gång, funkar det igen.
Jag hade en våldtäktsman med ett mönster. Jag försökte att inte ta med jobbet hem,
men vi har en serievåldtäktsman därute.
Man oroar sig för sin familj, sina barn.
Man ingjuter ständigt i dem att de måste vara försiktiga.
Man säger hela tiden till sin fru:
"Öppna inte dörren förrän du vet vem det är."
Man kan inte vara försiktig nog.
Det som oroade oss mest var att förövaren skulle slå till igen,
med ett nytt mord, en ny våldtäkt.
Det togs upp på nyheterna. Teckningen sattes upp i hela grannskapet.
Vi knackade dörr och informerade om vad som hade hänt
och för att se om nån hade sett nåt eller kände igen teckningen.
Polisen har en het linje för information om de här fallen.
Vi öppnade en tipslinje. Då får man samtal som:
"En snubbe två dörrar längre bort stämmer in på signalementet."
"Jag har aldrig litat på honom. Han är läskig."
Eller: "Jag såg honom med en fickkniv, han delade en apelsin."
Man måste följa upp vartenda tips.
Tyvärr gav de inget i det här fallet.
Jag visste att kvinnor blev våldtagna här och i hela landet.
Men jag tänkte inte mer på det. Man försöker bara leva försiktigt.
Man tror att det händer på kvällen eller i ett mindre tryggt område,
men det var en vacker eftermiddag.
Man tror inte att det ska hända då.
Jag kom till New York för att gå på en liten modeskola.
Det var en lördagseftermiddag. Det knackade på dörren.
Jag öppnade. Han lade sin hand över mitt ansikte och tryckte mig bakåt.
Man kände ilskan. Han var ett vandrande raseriutbrott.
Han våldtog mig. Två gånger, tror jag, och…
Delar av minnet är lite oklart,
eller förlorat, eller avstängt.
Han ville ta mitt bankkort och ta ut pengar.
Han sa: "Jag litar inte på dig. Jag måste binda fast dig eller döda dig."
Jag sa: "Jag hämtar några sjalar." Jag måste gå förbi dörren för att ta dem.
Det var en liten etta, men det blev lite avstånd mellan oss,
trots att han var på mig.
Nånting sa mig: "Ta dig ut. Du har en chans, ta den."
Jag sprang skrikande ut. Han var några centimeter bakom mig.
Jag såg vicevärden. Jag vet inte vad jag sa.
"Jag har blivit våldtagen. Han är bakom mig." Nåt sånt.
Vaktmästaren och nån till fick fast honom och höll kvar honom tills polisen kom.
Vi fick veta att en uniformerad polis hade gripit en förövare.
Han sa sitt namn, Matias Reyes.
Utan att bli tillfrågad eller uppmanad, sa han: "Jag gjorde det."
Han var 18 år, tystlåten, 180 cm lång och hade mörk hy.
När utredarna började förhöra honom,
insåg de att han kunde vara förövaren i de tidigare våldtäkterna och mordet.
Vi ringer dit åklagaren.
De börjar se ett mönster falla på plats
och att han kan vara inblandad i mordet.
Samtliga fall rörde unga kvinnor.
I samtliga fall hade han antingen lurat eller trängt sig in.
Samtliga fall inträffade inom 20 kvarter.
I samtliga fall förekom en kniv, rån och våldtäkt.
De ville att jag skulle komma till stationen och peka ut…
Jag skulle bara se på några män.
En glimt räckte för att jag skulle veta.
Jag skakade av rädsla.
Det var en fysisk reaktion.
Det var ingen tvekan om att det var han.
Ingen tvekan.
Jag fick höra att han hade gripits
och att jag behövde träffa en av utredarna.
Det var en chock att se honom.
Han hade samma tröja som han hade haft då,
och det blev väldigt konkret.
Jag visste att det var han.
Han sa till utredarna att han hade älskat med flickorna.
Han var en sjuk individ.
Han säger att han har begått flera våldtäkter,
men Reyes förnekar all inblandning i mordet på Lourdes Gonzalez.
Då visar man Reyes en skiss
som har tagits fram med hjälp av Lourdes Gonzalez barn.
Matias ser på den och polisen säger:
"Är han bekant?"
Matias säger: "Ja, det ser ut som jag."
Han tittar på utredarna och säger: "Jag är körd."
Matias Reyes börjar erkänna
mordet på Lourdes Gonzalez.
Vi filmar det.
Ibland gormade och skrek han. Han var väldigt arg.
Ibland var han ångerfull.
Han sa "mamma" och skrek.
REYES ERKÄNNANDE
Hon kastades skrikande upp i luften.
Han säger att Lourdes Gonzalez hade fått tag i kniven,
men hon skakade och var mycket rädd.
Han tog kniven ifrån henne, och det var så han dödade henne.
När det här inträffade hade jag en nioåring och en ettåring.
Jag kunde förstå behovet av att skydda sina barn.
Man måste känna med henne.
Tanken på att nån kunde bli så grovt misshandlad,
bli knivhuggen nio gånger, gjorde mig illamående.
Matias Reyes bär på impulsivt raseri.
Han är tickande bomb.
Han åtalades för fyra våldtäkter, sexuella övergrepp, inbrott,
misshandel med ett dödligt vapen samt ett mord.
I lokalnyheterna: Matias Reyes åtalas för flera grova våldtäkter
på östra Manhattan, en av dem slutade med mord.
När jag såg att han hade mördat Lourdes var det värsta
att jag levde och inte hon.
TONÅRING GRIPEN FÖR VÅLDTÄKTER MISSTÄNKT FÖR MORD
Jag minns att jag fick veta det
och att jag kände ett slags lättnad.
GRIPEN!
Jag minns att jag såg i tidningarna att han hade åkt fast. När jag såg fotot…
…mindes jag honom.
Jag visste redan att det var han.
Jag blev uppringd av min överordnade. Hon sa:
"Irma, låter Matias Reyes bekant?"
Jag sa: "Ja."
Den 17 april 1989 dök hans namn upp som möjlig misstänkt
i ett fall jag hade med en våldtäkt
som hade begåtts i Central Park på 106th Street, East Side.
Mitt fall i Central Park ägde rum två dar före fallet med joggaren.
Vi förhörde offret, och en sak hon hade sett
var att han hade nya stygn under hakan.
På den tiden, 1989, hade många akutmottagningar en logg
över vem som kom dit och varför.
Så vi åkte till alla sjukhus och kollade loggen.
Vi hittade en kille som var nysydd på hakan,
och namnet som stod i boken var "Matias Reyes".
Jag kollade upp honom. Han hade ingen brottshistorik.
Vi hade inget foto på honom. Vi hade inget.
Då förflyttar min chef mig till barnmisshandelsteamet.
Jag hade inget val, så jag blev ganska arg.
Det var som att det fallet bara dog.
Det är olyckligt att ledningen för enheten för särskilda offer
flyttade Irma till ett annat fall.
Men man måste komma ihåg att det här är 1989,
och vi har enorma brottsvågor
som pressar våra resurser till max.
Namnet Matias fastnade i huvudet på mig.
När inspektör McLaughlin ringde mig den dan och sa
att han var personen som hade dödat…
När hon sa att det var han
som hade dödat den där mamman inför barnen,
mådde jag fruktansvärt dåligt.
Jag mådde dåligt i många år efter det. Jag har alltid tänkt på dem.
Om jag hade tagit honom i det fallet hade allt sett annorlunda ut.
De andra offren hade aldrig drabbats.
Barnen hade inte mist sin mamma.
Det var det allra jobbigaste.
Ni vet…
Fall där barn är inblandade
tar hårt på utredarna.
Irma är en av de bästa utredarna jag nånsin har jobbat med.
Hon brydde sig verkligen om det hon gjorde.
Polisen tror att den här mannen både är våldtäktsman och kallblodig mördare,
18-årige Matias Reyes.
När jag kom till jobbet den dan fick jag se ett foto på honom.
Jag säger: "Är det Matias Reyes? Jag känner honom!"
Jag har känt honom sen han var liten.
Han jobbade runt hörnet från 23:e distriktets station.
Här sålde Reyes kaffe till poliser på stationen intill.
Jag ser honom som en bra kille. En av de bästa.
Jag jobbade på 23:e från 1982 till 1987.
Jag såg honom jätteofta.
Jag visste inte hans namn, bara att han jobbade i affären.
Sen tänkte jag: "Vänta."
"Jag gick dit med Carlos och Tony och köpte godis åt dem."
Han var inte där då, men ändå…
Det är jobbigt.
DISTRIKTSÅKLAGARE
När vi pratade med Irma Rivera fick vi veta
att de hade identifierat en person vid namn Matias Reyes
som möjlig förövare i ett annat fall.
Tyvärr hade det offret lämnat delstaten New York,
och alla försök att hitta offret misslyckades.
Användningen av dna var fortfarande nåt nytt 1989.
DNA-PROVSVAR
Vi lämnade in dna-prover från de tre våldtäkterna
samt från våldtäkten och mordet på Lourdes Gonzalez till FBI.
I samtliga fall stämde resultatet med Matias Reyes dna.
Därför valde Matias Reyes att erkänna sig skyldig.
BROTTMÅLSDOMSTOL
När domen skulle avkunnas skedde det inte utan incidenter.
Reyes riktar sitt raseri mot sin försvarsadvokat.
och överfaller honom i rätten.
Vem gör så? Hur kan man förstöra för sig själv på det viset?
Han kunde inte kontrollera våldet.
Han dömdes till 33,3 år.
Senare fick han möjlighet att ansöka om villkorlig frigivning.
Han har möjligheten att bli frisläppt.
Så hur ska jag kunna leva mitt liv med vetskapen om att han kan släppas?
Varför?
Vi tror att det här är slutet
på Matias Reyes brottsvälde.
Men senare kom vi fram till
att han hade begått andra brott
som vi inte visste att han begått.
Matias Reyes ringde distriktsåklagaren 2002
och ville prata med nån om information han hade.
En man vid namn Matias Reyes har trätt fram.
Han hävdar att han ensam överföll och våldtog kvinnan i Central Park 1989.
Jag bara smög fram bakom henne. Jag slog henne med en pinne i huvudet.
Jag släpade in henne i buskaget. Där våldtog jag henne.
Matias Reyes hävdar att han är inblandad i fallet med joggaren i Central Park 1989.
Det är inte chockerande eller ovanligt att nån tar på sig omtalade fall,
oavsett om de gjort nåt.
Det ovanliga här var att han hävdade att han agerade ensam.
När Matias Reyes trädde fram
och sa att han ensam var ansvarig för våldtäkten på Trisha Meili,
känd som Central Park-joggaren, hade fem andra unga män dömts
och avtjänat långa fängelsestraff för det här brottet.
De hade alltid hävdat sin oskuld,
och framförde det så fort de fick chansen.
Faktum är att en av dem, Korey Wise, hade stött på Reyes i fängelset
och hamnade i nåt slags dispyt.
Det kan ha bidragit till att Reyes trädde fram.
New York-polisen beslutar att tillsätta en utredningsgrupp under min ledning
för att undersöka Matias Reyes roll i fallet med joggaren.
Vi visste att vi hade okänt dna i fallet som aldrig hade identifierats.
De tog dna-prov från Matias Reyes och jämförde dem.
Matias Reyes våldtog definitivt joggaren i Central Park, Patricia Meili.
Det var hans dna som hade säkrats
morgonen hon fördes till sjukhuset.
Jag önskar att vi hade haft en dna-databank 1989, 1990 och 1991.
Det hade möjliggjort för oss att koppla samman alla de här fallen.
Det handlar inte bara om att döma förövare.
Det handlar också om att frikänna oskyldiga.
Med de här nya uppgifterna om att det okända dna:t tillhör Matias Reyes,
och att han säger att han agerade ensam,
hävdes domarna mot de fem dömda, och det med rätta.
VI TOG FEL KILLAR
Det är en seger för folket. Det tar vi med oss.
DE FRIKÄNDAS PORT
Olyckligtvis blir det här en skamfläck på New York-polisens relation
med den svarta gemenskapen i många år framöver.
Jag gladdes med de fem unga männen som hade anklagats felaktigt,
men allt det gjorde för mig var att röra upp känslor och minnen.
-Överföll du Central Park-joggaren? -Ja.
Han var med på 20/20, och jag tänkte: "Va? Vad fan?"
När det förflutna kommer till ytan igen är det som att livet säger:
"Vet du vad? Det här försvinner aldrig,
och man kan aldrig börja om helt på nytt."
Jag blev arg igen.
Orättvisan som drabbade "Central Park Five" behövde göras ogjord,
men samtidigt råkade Reyes andra offer ut för en parallell orättvisa.
Därför skrev jag en artikel i The Cut 2019,
med rubriken "Före och efter joggaren".
Jag pratade, inte bara med Lourdes barn,
utan även med de tre kvinnorna
vars våldtäkter Reyes dömdes för.
De här personerna hade skrivits ut ur historien
om det som vi numera räknar in i "fallet med Central Park-joggaren."
Hon förtjänade att få sin historia berättad.
Och finns det nåt bättre sätt än att berätta den med hennes barn?
Jag… Jag tackar henne för allt hon gjorde för mig.
Jag tycker att det är synd att hon aldrig fick träffa
den underbara kvinna hennes mamma var.
Historierna jag hör mina bröder berätta…
Hon var en fantastisk person.
Fast hon inte är fysiskt närvarande känns det som att hon har väglett mig.
Det här hände 1989,
så jag har alltid haft det som mitt tröjnummer.
För att hedra min mamma.
Jag känner…
…att hon var nån som fanns på min väg
för att leda mig till nåt större.
Hon sa åt mig att värdesätta utbildning och att alltid vara en förebild.
Det har jag gjort.
Och det hjälper att ingjuta det i mina egna barn nu.
Jag kände mig skyldig.
Jag gick igenom de olika faserna av att bara vara arg och…
…att klandra mig själv och andra.
Jag blev väldigt skadad av det
för det förstörde mig mentalt.
Alla har ett fall som förföljer dem.
Fallet med Lourdes Gonzalez förföljde mig i många år.
Hej, Carlos.
Det är så fint att få träffa dig.
Förlåt.
Det var viktigt för mig att träffa Carlos.
Det här fallet har plågat mig.
Hans namn dök upp i ett annat fall. Jag vill be dig om ursäkt.
Om jag hade tagit honom då hade det här aldrig hänt.
Jag har aldrig varit arg på henne.
Jag skulle aldrig önska för henne att leva så.
Den enda jag är arg på är Reyes.
-Ja. -Reyes förtjänar…
Han förtjänar att lida.
Låt honom inte ta din styrka ifrån dig.
Mitt liv har varit kaotiskt.
Jag har åkt in och ut ur fängelse.
-Hur många grova domar har du? -Jag har tre…
-Tre domar för vapeninnehav. -Okej.
Ett mord. Jag är en produkt av gatan.
Det har alltid förekommit konflikter.
Och det har alltid utövats hämnd.
Under uppväxten ville jag förstöra allt som förstörde mig och min familj.
Det är en oändlig cykel.
Ditt liv är inte över. Du kan fortfarande göra mycket av dig själv.
Din mamma ville ge dig en bra barndom.
Nu kan du hedra din mamma genom att leva ett bra liv som man.
Ja.
Jag strävar fortfarande efter att bli bättre.
Jag är fortfarande inte färdig.
Jag är på väg att bli bättre, och min mamma förtjänar det.
Jag visste att det fanns två andra kvinnor, offer, överlevare.
Vi hade inte träffats och inte pratat.
Jag skrev ett brev och sa:
"Vi har alla gått igenom samma fasansfulla sak.
men det vore fint om vi kunde finnas där för varandra,
för bara vi vet och förstår vad vi har genomlevt."
-Hej. -Hej.
Vi beslöt att träffas. Vi har träffats flera gånger genom åren.
Varje år när det blev det datumet, sa jag:
"Glöm vilken dag det är och vad som hände. Fortsätt med ditt liv. Glöm."
Ifjol tänkte jag: "Varför?"
Så jag bjöd hem mina vänner på en "jag skiter i dig, jag lever än"-fest.
-Jo! -Häftigt!
Melissa, Meg och jag har ett vänskapsband.
Den här hemska historien binder oss samman,
men vi binds även samman av kärlek.
Jag tänkte: "De här andra tjejerna gick igenom samma sak."
-Ja. -"Vi måste bli vänner."
-Det var omvälvande att träffa er. -Ja.
Jag är lyckligt lottad som har dem.
Jag vet inte vad jag hade gjort utan dem.
Lourdes är en av oss. Hon är en kämpe.
Jag har tänkt mycket på henne.
Jag har känt mycket med henne och hennes familj.
Lourdes kan inte tala för sig själv,
så vi ville hedra henne och hennes familj
och säga att vi aldrig har glömt Lourdes.
Folk ska känna till henne och tänka:
"Hon var mer än en liten fotnot. Lourdes var viktig."
MATIAS REYES NÄSTA FRIGIVNINGSFÖRHÖR BLIR I AUGUSTI 2026,
DÅ ÄR HAN BERÄTTIGAD TILL ATT ANSÖKA OM VILLKORLIG FRIGIVNING.
NÅGRA MÅNADER EFTER INSPELNINGEN
DÖMDES CARLOS FÖR GROV MISSHANDEL OCH HOT UNDER ETT BARSLAGSMÅL I DENVER 2021
OCH DÖMDES TILL FEM ÅRS FÄNGELSE.
OM DU ELLER NÅN DU KÄNNER HAR UTSATTS FÖR SEXUELLA ÖVERGREPP
FINNS INFORMATION OCH RESURSER PÅ WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
NÄSTA GÅNG
Jag tror varken NYPD eller staden New York kunde ana vad som skulle ske.
Spring!
Vi är på väg ner mot One World Trade Center.
Min faster Joanne jobbade i norra tornet.
Jag tänkte: "Hur fan ska jag få ut henne?"
Den andra byggnaden brinner!
Det brinner på våning 78 och jag vet inte hur jag kommer ut.
Herrejävlar!
Tornet rasar!
Min kollega sa: "Spring, för fan!"
Bort härifrån!
Jag ser en massa akutsjukvårdare. Han säger: "Vi går tillbaka in."
"Folk behöver hämtas ut."
Jag tänkte: "Ingen brandman får skämma ut mig. Jag stannar."
Den 11 september hjälpte mig att vänja mig vid lukten av död.
Man inser hur mycket man klarar.
Man inser vad det innebär att vara en lagspelare.
Du är inte död. Sätt fart och jobba.
Undertexter: Jessika Johansson h jobba.