НА ОСТРОВІ МАНГЕТТЕН
РОЗСЛІДУВАННЯМ УБИВСТВ ЗАЙМАЮТЬСЯ ДВІ СЛІДЧІ ГРУПИ:
ПІВНІЧНИЙ МАНГЕТТЕН І ПІВДЕННИЙ МАНГЕТТЕН.
ВОНИ РОЗСЛІДУЮТЬ НАЙЖОРСТОКІШІ Й НАЙЗАПЛУТАНІШІ ВБИВСТВА.
ЦЕ ЇХНІ ІСТОРІЇ.
Банкірка з Волл-стріт, яка бігала Центральним парком, лежить у лікарні.
Поліція сказала, її кинули помирати.
У квітні 1989 року стався гучний випадок із бігункою в Центральному парку.
Справа була гучна, адже стосувалася Центрального парку
й була пов'язана із жахливим злочином.
Жертва злочину Тріша Майлі зазнала сексуального насильства.
Її залишили помирати.
Її так сильно побили, що вона впала в кому.
Це викликало відчуття безмежного жаху.
Поліція вважає, що банда напала на неї тут,
а потім відтягнула її на 60 метрів у ліс.
Що з людьми таке?
Я ніколи не бігатиму тут уночі.
Здавалося, поліція втратила контроль.
До 1989 року я не бачив
такого насильства й засилля наркотиків.
Пригадую, я дуже боялася спати у квартирі.
Я була сама.
Я спала з пістолетом під подушкою.
Мене вісім разів грабували й тричі нападали.
Люди прагнули знайти спосіб розв'язання
начебто нездоланної кризи злочинності
й жадали розправи.
Тому був великий стимул швидко це врегулювати.
Затримали п'ятьох молодиків.
Їх арештували і обвинуватили в зґвалтуванні.
Їх називали «п'ятірка із Центрального парку».
Контраст між заможною молодою блондинкою
та чорношкірими й латиноамериканцями,
які були в парку і яких одразу ж звинуватили у скоєнні злочину,
зачепив болючу тему расизму й упереджень.
І, зрештою, цих п'ятьох засудили
за сексуальне насильство над Трішею Майлі.
Але деякі люди мали сумніви щодо того, чи відбулося правосуддя.
Фізичних доказів щодо жодного із цих хлопців не було.
Ґвалтівник, може, і досі на волі
й знову нападе.
СТРАХ ЦЕНТРАЛЬНОГО ПАРКУ ПОВЕРТАЄТЬСЯ
Але справа в Центральному парку почалася не з Тріші Мейлі.
Були й інші жертви, про яких не знали, але їхні історії також варто розповісти.
Гаразд. Починаємо запис.
Наше завдання — забезпечити вам спокійний сон.
Сім'ї важливо знати, хто вбив їхнього родича.
Співчуття жертвам — ось що найважливіше.
Я завжди любив зазирати за лаштунки.
Що насправді сталося?
Хочеться дізнатися правду.
Що детективи й роблять.
Твій інстинкт — допомагати людям.
У Нью-Йорку поліція Нью-Йорка…
найкраща.
УБИВСТВО: НЬЮ-ЙОРК
14 ЧЕРВНЯ 1989 РОКУ — ДВА МІСЯЦІ ПІСЛЯ НАПАДУ НА БІГУНКУ В ЦЕНТРАЛЬНОМУ ПАРКУ
17:30
Мені було сім років.
Мама замовила китайську їжу.
Ми почули стукіт у двері.
І я припустив, що принесли їжу.
Ми відчинили двері, там стояв якийсь чоловік.
Він спитав про управителя. Ми сказали, що управителя немає.
Потім він увійшов.
Відштовхнув мене вбік. Зачинив двері.
Потім почав вимагати грошей.
Моя мама запропонувала прикраси й гроші, які вона мала.
Вона тоді тримала на руках мою молодшу сестру Аманду.
Він став агресивним, і я бачив, що мама боялася.
Тоді ми почали плакати.
Ми були збентежені тим, що відбувалося.
Він схопив її
і запитав:
«Твої очі чи діти?»
Він змусив її вибирати.
І вона зробила вибір. Тоді я бачив її востаннє.
Я капітан поліції Нью-Йорка у відставці,. 31 рік служби.
Я хотів вступити до Вест-Пойнту.
Але оскільки набрав 40 балів із хімії,
став поліціянтом. Це був мій другий варіант.
Влітку 89-го я був командиром
5-го детективної групи дільниці Північного Мангеттену.
Я їхав на вечерю, коли мені подзвонили на пейджер.
Диспетчер сказав: «Капітане, убивство на Східній 97-й вулиці».
От і повечеряв.
Я приїхав на вказану локацію.
Жертву зґвалтували й порізали.
Її відвезли до лікарні Святого Луки.
Лікарі намагалися її врятувати, але після прибуття оголосили смерть.
Ми встановили, що це була Лурдес Гонсалес —
24-річна матір трьох дітей.
На стінах і на підлозі була кров.
Як і на ліжку в одній зі спалень.
Ми шукали закривавлений ніж, але нічого не знайшли.
Обшукали квартиру, спальню, коридор, двір.
Проте безрезультатно.
Під час нападу Лурдес була у квартирі сама
з двома хлопчиками й немовлям.
Її партнер, який також був домоправителем,
поїхав до Бронксу.
Коли він повернувся додому, ми повідомили йому, що сталося.
У нього був шок.
Було видно, що він тремтів.
Та з огляду на ножові поранення, це злочин на ґрунті пристрасті.
Підозра падає на партнерів.
Вони посварилися?
Його допитували детективи.
Він зміг сказати, де він був, і пояснити, що робив,
тому його виключили з підозрюваних.
Тоні сказав, що вона не повернеться.
Я не зрозумів.
«Тобто — вона не повернеться?»
Пам'ятаю, як Карлос плакав.
Він задихався і страждав від болю.
Моя мама була люблячою жінкою.
Вона народила мене дуже рано.
Їй було десь 18.
Я пам'ятаю її усмішку.
Її сміх.
Мені подобалося бути з нею.
Вона приносила мені радість.
У житті мого батька вона наче була янголом із небес,
який допоміг і покращив нам життя.
Я жив із нею з шести років. Усе було бездоганно.
Карлос був моїм співмешканцем. Братом.
Коли ми жили разом, ми все робили гуртом.
Вона ставилася до Тоні як до сина.
Пам'ятаю, коли вона завагітніла Амандою.
Ми з Карлосом раділи.
Ми дарували їй стільки любові.
Вона завжди була поруч із нами.
Такою була атмосфера в нашій сім'ї.
І, на жаль, усе зникло так само швидко, як і з'явилося.
Детективка Ірма Рівера — з моїх найкращих детективів відділу особливих жертв.
Для дітей вона була як мати,
що допомагало отримувати від них інформацію.
Мені подзвонили в офіс, викликали у 23-тю дільницю,
бо я мала опитати двох дітей.
Я зайшла й побачила двох милих темноволосих хлопчиків-латиноамериканців.
Вони були трохи наляканими.
На допиті маленьких дітей,
у яких був такий досвід,
я маю отримати якомога більше інформації,
але робити це дуже повільно, без поспіху.
Я взяла й повезла їх із відділку в магазин на 102-й вулиці біля 3-ї авеню.
Купила їм цукерки й напої та повернулася з ними назад.
Я просто проводила з ними час. Опитувала кожного окремо.
У поліційній дільниці я ще раз розповів, що сталося.
Він поставив їй ультиматум.
Сказав: «Твої очі чи діти?»
«Твої очі чи діти?»
Я не чула, щоб хтось зі злочинців таке казав.
Вона сказала йому:
«Тільки не діти».
Мама сказала мені й Карлосу
забрати Аманду й піти в кімнату.
Аманда була на подушці в шафі.
Ми з Тоні сиділи на підлозі й дивилися на двері.
Вони зайшли в її кімнату, а ми все чули.
Ми тримали один одного.
І чекали, що або мама прийде по нас,
або він.
Потім я почув звуки
його кроків.
Він пішов.
Коли вона викрикнула наші імена, я відчинив двері
й побачив її в довгому коридорі нашої квартири
в калюжі крові. Вона просила нас покликати допомогу.
Я думаю про це зараз і розумію,
що вона зголосилася
стати жертвою.
Вона довго не думала.
Ці діти бачили найгірше, що можна побачити.
Це в одну мить зруйнувало їхню невинність.
Хлопці дали опис нападника
художнику-криміналісту департаменту поліції Нью-Йорка.
Це дало детективам уявлення про зовнішність злочинця.
Я чітко пам'ятаю його обличчя.
Він був темношкірим.
Волосся було пряме.
Його описали як латиноамериканця зростом десь 180 см.
У нього був синій смугастий светр і стрижка «під горщик».
Що він зробив із цими дітьми…
Вони ж діти, і це їхня мати. Жах.
Цей тип був справжнім лайном.
15 ЧЕРВНЯ 1989 РОКУ
Зараз усі обурені вбивством і полюють на небезпечного вбивцю.
Вона прекрасна людина. Не віриться, що вона загинула.
Згідно зі звітом судмедексперта,
у Лурдес Гонсалес було 9 ножових поранень, її зґвалтували
й вона була на 6-му тижні вагітності.
Від цього факту мені було ще гірше.
Тобто постраждала ще одна дитина.
Мер Кох пропонує 10 000 доларів винагороди
за допомогу в затриманні чоловіка, що вбив вагітну.
Це вбивця-психопат.
Тому ми залучаємо всіх працівників поліції
до його розшуку й пропонуємо винагороду.
Учорашній інцидент… Він спитав про управителя.
Він одягнений у светр із синіми й білими смужками.
Ми проводили пресконференції,
щоб усі знали, який у нього вигляд, і були насторожі.
І ще мали надію знайти свідка.
Дитина почула такі слова:
«Твої очі чи діти?»
Коли я побачила репортаж про Лурдес,
і почула, що він їй сказав і за яких обставин,
це звучало так знайомо. Я почула версію запитання: «Очі чи життя?»
Усе стало ясно.
Я сказав: «Боже! Покидьок. Це той самий тип».
У відділі сексуальних злочинів ми знайшли справу від 11 червня,
де почерк збігався з почерком убивства Лурдес Гонсалес,
і поговорили із жертвою.
Раптом до мене прийшли інші поліціянти
й попросили заново розповісти цю історію
в найдрібніших подробицях.
11 ЧЕРВНЯ 1989 РОКУ
Я була дівчиною з Брукліну.
Після вишу я жила й працювала в місті.
Був чудовий червневий день, я була щаслива.
Я гуляла Центральним парком.
Я бачила новину про напад на бігунку в Центральному парку.
Я читала про це в газеті. Про це говорили всюди.
Це лякало людей.
Пригадую, у той день я була нервовою, неспокійною й намагалася бути обережною.
Я не знала, що за мною хтось спостерігав,
і слідував до дому.
Він подзвонив у двері,
сказав, що він син домоправителя й прийшов дещо полагодити.
Я була така наївна, що просто відчинила двері.
Він зайшов,
замкнув двері за собою, і я подумала: «Ой-йой».
Я опиралася.
Він вдарив мене по обличчю й зламав ніс, і я просто перестала чинити опір.
Я була дуже обережною,
бо бачила, що він божевільний.
Я спробувала відокремитися від тіла, піднятися над ним, подивитися з висоти.
У якийсь момент після зґвалтування
він спитав: «Очі чи життя?»
А я сказала: «Ну, ні, мені потрібні очі».
Він намагався вдарити мене ножем в обличчя.
На моє щастя, ніж був невеликий.
Потім у мене були сліди від проколів, мені їх зашивали.
Гадаю, він був одержимий насильством.
Йому було весело.
Я лежала на підлозі у ванній, згорнувшись калачиком у позі ембріона.
Тоді він забрав усі мої гроші, прикраси
й зачинив двері.
І тоді я просто сказала собі: «Зараз ти нічого не відчуваєш,
а завтра це тебе спустошить.
Це тебе знищить».
Так і сталося.
Полювання на злочинця в розпалі. Поліція каже, у них є хороший опис
чоловіка, якого вважають убивцею Лурдес Гонсалес.
Кажуть, це той самий чоловік,
який тієї неділі поранив жінку в її квартирі на Східній 116-й вулиці.
Та вона вижила.
Серед схожих рис у цих двох випадках
поліція виділяє зацикленість підозрюваного на очах своїх жертв.
Я знав, що в місті ґвалтівник, що діє за однаковим сценарієм, так би мовити.
З однаковою зброєю. Він однаково говорить і знаходить жертву.
Це були молоді дівчата за 20.
Але другу жертву зґвалтували, а потім убили.
Друзі та родина 24-річної Лурдес Гонсалес зібралися попрощатися з нею.
Я пам'ятаю її похорон.
Я дуже добре пам'ятаю, що в церкві було повно людей.
Після цього я мало розмовляв із Карлосом.
Ми тоді вже розділилися.
Я думаю, що Карлосу було б
найпростіше піти в мамину родину,
а я залишився б із татом.
Вони не знали, хто піклуватиметься про мене,
і за мене ніхто не хотів брати відповідальність.
І я це відчув.
Мені було важко переходити з дому в дім.
Я не дуже розумів рішення
відправити мою сестру до Пуерто-Рико з бабусею.
Я не думаю, що мій батько був у нормальному стані,
щоб доглядати мене — немовля.
Карлос був мені найкращим другом. Ми все робили разом.
Якби ми могли спілкуватися попри наш юний вік,
це б забезпечило нам підтримку.
Після цього всього
я вже не почувався захищеним.
Я почувався захищеним лише з мамою.
19 ЛИПНЯ 1989 РОКУ
19 липня по обіді у відділ сексуальних злочинів
подзвонили з 19-ї дільниці й повідомили, що сталося ще одне зґвалтування.
Воно сталося між 95-ю і Медісон, неподалік від Центрального парку.
Ми зв'язалися з лікарнею та поговорили із жертвою.
Вона зазнала серйозного насильства.
У неї були порізи на обличчі, ногах.
Тож ми на неї не тиснули.
Я пішов у відділ сексзлочинів, бо це одне з небагатьох місць,
де можна реально змінити чиєсь життя.
Я хотів допомагати постраждалим.
Я виросла в Нью-Йорку
й часто чула про насильство.
У Нью-Йорку це типове явище…
Коли це не ти.
Мені тоді щойно виповнилося 20, я ходила на уроки мистецтва
й тоді поверталася додому.
Я піднялася ліфтом.
І…
Я стояла під дверима квартири
з ключем у руці.
Я почула, як хтось ішов…
і так якось дивно дихав.
Дихання було гучне й швидке.
Цей чоловік пройшов повз мене,
піднявся на поверх вище, а тоді спустився.
Я запитала: «Вам куди?»
Тоді він накинувся на мене з ножем
і сказав: «Я просто хочу поговорити».
Він приставив ніж ззаду до моєї шиї.
Тож я його впустила.
І він сказав: «Роздягайся».
І я відчула в собі таку реакцію.
Я знала, що маю бути спокійною
й поводитися лагідно,
щоб це пережити.
А коли все скінчилося,
він вирвав телефон із розетки.
Потім зв'язав мене.
Тоді він і спитав: «Очі чи життя?»
А потім пішов і дістав якесь лезо
й почав різати під і над
моїми очима, і…
Я досягла межі.
І, на щастя, він підвівся
й вийшов із кімнати.
Хочу забути, що я не відбивалася.
Ця природна реакція
й потреба її придушувати були жертвою, яку…
Я від цього так і не оговталася.
Це постійно зі мною.
ВІТАЄМО У 20-Й ДІЛЬНИЦІ ПОЛІЦІЇ
Упевненим бути не можна,
але що більше інформації я отримував від заявниці,
то більше розумів, що, мабуть, є закономірність.
Є почерк, повторення тих самих дій.
Злочинець увірвався у квартиру, зґвалтував, познущався, пограбував жертву.
І спитав: «Очі чи життя?»
І ще він був у тому самому районі.
Злочинці шукають те, що їм підходить.
Спрацювало раз — спрацює знову.
Я знав, що це серійний ґвалтівник.
Я намагався не приносити роботу додому,
але на волі був серійний ґвалтівник.
Ти хвилюєшся за сім'ю, дітей.
Постійно даєш настанови, щоб вони були обережними.
Постійно кажеш дружині:
«Не відчиняй двері, поки не дізнаєшся, хто за ними».
Надмірна обережність, розумієте?
Тоді ми найбільше боялися,
що цей злочинець знову нападе, і буде ще одне вбивство чи зґвалтування.
Це було в новинах.
Фотороботи розвісили по всьому району.
Ми стукали у двері та повідомляли людям, що сталося,
у пошуках свідків чи тих, хто впізнає чоловіка з фоторобота.
Поліція відкрила гарячу лінію для інформації, що стосується цих випадків.
Ми відкрили гарячу лінію. Нам почали дзвонити.
«За дві квартири від нас живе чоловік, який відповідає опису.
Я ніколи йому не довіряла. Він дивний».
Або: «Я недавно бачила, як він різав апельсин кишеньковим ножем»
Слід було перевірити кожну із цих зачіпок.
На жаль, у цьому разі жодна з них не підтвердилася.
Я знала, що жінок ґвалтують у Нью-Йорку й у всій країні. Я це знала.
Але я про це не задумувалася. Просто стараєшся бути обережною.
Думаєш, що це станеться вночі
чи в якомусь небезпечному районі,
але це був гарний погожий день.
Ти й не очікуєш, що це станеться в такий час.
Я приїхала вступити до школи моди в Нью-Йорку.
Був суботній день. Я почула стукіт у двері.
Я відчинила. Він отак поклав мені руку на обличчя й відштовхнув назад.
Відчувався гнів. Він був ходячою люттю.
Він зґвалтував мене десь двічі. Я…
Частина спогадів сплутана,
забулася чи прихована.
Він хотів забрати мою банківську картку й зняти гроші.
І сказав: «Я тобі не довіряю.
Доведеться тебе зв'язати або вбити». Я сказала: «Я дам шарф».
Щоб узяти шарф, треба було пройти повз двері.
Це була крихітна студія, але він дозволив мені відійти,
що було йому непритаманно.
Щось сказало мені: «Забирайся.
У тебе один шанс. Скористайся ним».
Я вибігла з криками.
Він дихав мені в спину.
Я натрапила на управителя. Не знаю, що я сказала.
«Мене зґвалтували. Він наздоганяє». Чи щось таке.
Той разом із кимось його спіймав,
і його затримали для поліції.
Ми отримали повідомлення, що поліціянт затримав злочинця.
Він назвався Матіасом Реєсом.
І без наших запитань чи прохань сказав: «Це зробив я».
Йому було 18 років, тихий, зріст десь 180 см, темна шкіра.
Коли детективи допитували його, вони зрозуміли,
що, мабуть, він і скоїв попередні зґвалтування у убивства.
До нас приїхав прокурор.
Поліція побачила, що все сходиться
й він може бути причетний до вбивства.
Усі жертви були молодими жінками.
У всіх випадках були або хитрощі, або силове проникнення.
Усі було скоєно в межах 20 кварталів.
Усі вони включали використання ножа, пограбування та зґвалтування.
Мене негайно запросили до відділку, щоб ідентифікувати його.
Прийти на впізнання. Лише це й сказали.
Я глянула мигцем й одразу його побачила.
Я тремтіла від страху.
Це була інстинктивна реакція.
Не було й сумнівів, що це той тип.
Жодних сумнівів.
Пригадую, як почула, що його заарештували,
і мені треба було зустрітися з детективом.
Було жахливо його бачити.
Він був у тому самому світшоті.
Це закарбувалося в пам'яті.
Я знала, що це він.
Він сказав детективам, що кохався із цими дівчатами.
Він хвора людина.
Він сказав, що вчинив кілька зґвалтувань,
але заперечував свою причетність до вбивства Лурдес Гонсалес.
І тоді Реєсу показали фоторобот,
який склали за свідченнями дітей Лурдес Гонсалес.
Матіас дивиться, а детектив питає:
«Знайомий?»
І Матіас відповідає: «Так, схожий на мене».
Подивився на детективів і сказав: «Мені срака».
Матіас Реєс почав зізнаватися
в убивстві Лурдес Гонсалес.
Ми це зняли.
Іноді він бурхливо висловлював обурення, був розлючений.
А іноді каявся.
Він кричав: «Мамо».
ЗІЗНАННЯ МАТІАСА РЕЄСА
І вона з криком підлетіла.
Він сказав, що Лурдес Гонсалес схопила ніж,
але вона тремтіла, їй було страшно.
Він забрав у неї ніж,
і так він її й убив.
Коли це сталося, у мене були діти дев'яти й одного років.
Я міг зрозуміти потребу захистити своїх дітей.
Їй можна лише співчувати.
Думка про те, що хтось міг бути таким жорстоким,
щоб 9 разів ударити ножем, викликала в мене огиду.
У Матіаса Реєса імпульсивна лють. Він — бомба уповільненої дії.
Йому висунули чотири обвинувачення: зґвалтування 1-го ступеня,
содомія, крадіжка зі зломом,
напад зі смертоносною зброєю
й одне вбивство.
Місцевого 18-річного Матіаса Реєса обвинувачують у жорстоких зґвалтуваннях
в Іст-Сайді на Мангеттені, одне з яких закінчилося вбивством.
Коли я побачила, що він убив Лурдес, було боляче, що я була жива, а вона — ні.
Я пам'ятаю, як почув цю новину
й відчув полегшення.
ПІЙМАЛИ!
Я бачив у газетах, що його спіймали.
Коли я побачив фото…
Я його пам'ятав.
…я вже знав, що це він.
Мені зателефонувала сержантка. Вона сказала:
«Ірмо, ім'я Матіас Реєс тобі щось говорить?»
А я їй: «Так».
17 квітня 1989 року я знала його ім'я як підозрюваного
у справі про зґвалтування,
що сталося в Центральному парку на 106-й вулиці в Іст-Сайді.
Моя справа в Центральному парку сталася за два дні до справи про бігунку.
Ми опитали жертву. Вона дещо помітила:
у нього на підборідді були свіжі шви.
У 1989 році в багатьох лікарнях швидкої допомоги вели журнали,
де записували, хто приходив і з чим.
Тож ми обійшли кожну лікарню.
Перевірили журнали.
Був чоловік, якому накладали шви на підборідді.
У журналі було записано: «Матіас Реєс».
Я його перевірила. У нього не було судимостей.
Не було досьє з фото. Нічого не було.
Тоді бос зняв мене з цієї справи й перевів у відділ насильства над дітьми
У мене не було вибору, тож я була трохи розлючена.
Справа наче померла.
Шкода, що керівництво відділу особливих жертв
зняло Ірму зі справи й призначило на іншу.
Але не забувайте, що це був 1989 рік
і небачені хвилі злочинності
виснажували наші ресурси.
Ім'я Матіас застрягло в моїй голові.
Коли сержантка Маклафлін подзвонила й сказала,
що ця особа вбила…
Коли вона сказала, що ця особа вбила матір перед дітьми,
мені було так погано.
І ще багато-багато років було погано.
Я постійно про них думала.
Якби я його спіймала,
я знаю, що все було б зовсім інакше.
Інші люди не стали б жертвами.
Ці діти не втратили б матір.
І це мене найбільше турбувало.
Отак от.
Справи, у яких фігурують діти,
для детективів важкі.
Ірма, як на мене, одна з найкращих детективок, з якими я працював.
Вона була небайдужа до своєї роботи.
Ви бачите чоловіка, якого поліція вважає ґвалтівником і холоднокровним убивцею.
Це 18-річний Матіас Реєс.
Я пішла в той день на роботу, і коли прийшла,
мені показали його фото.
Коли глянула, я сказала: «Це Матіас Реєс? Я його знаю!»
Я знала його ще малим.
Він працював неподалік від 23-го відділку.
У цьому магазині Реєс продавав каву копам із сусіднього відділку.
Він хороший хлопець. Один із найкращих.
Я була в 23-й дільниці з 1982 до 1987 року.
Я постійно його бачила.
Я не знала його імені,
але знала, що він працював у магазині.
Тоді я подумала: «Стоп.
Я ж приводила Карлоса й Тоні в той магазин, щоб купити їм цукерки».
Тоді його там не було, але все одно…
Мене це турбує.
ОКРУЖНА ПРОКУРАТУРА
Ми дізналися в Ірми Рівери,
що вони ідентифікували чоловіка на ім'я Матіас Реєс
як підозрюваного в іншій справі.
Але, на жаль, жертва покинула штат Нью-Йорк,
і спроби знайти її були марними.
1989 рік був своєрідною межею в галузі використання ДНК.
РЕЗУЛЬТАТИ ТЕСТУ ДНК
Ми надали ФБР зразки ДНК від трьох зґвалтувань
і четвертого зґвалтування та вбивства Лурдес Гонсалес.
У всіх справах ДНК збігалися з ДНК Матіаса Реєса.
І Матіас Реєс вирішив визнати себе винним.
БУДІВЛЯ КРИМІНАЛЬНОГО СУДУ
Слухання щодо винесення вироку не пройшло без інцидентів.
Реєс виплеснув лють на свого адвоката
й напав на нього в залі суду.
Хто так робить?
Як можна так себе саботувати? Отак? Але він не міг контролювати насильство.
Його засудили до 33 років.
Згодом він дістав право на умовне звільнення.
У нього є можливість вийти.
То як я маю жити, знаючи, що він може вийти?
Чому?
Тоді ми вважали, що кримінальне життя
Матіаса Реєса на цьому завершилося.
Але пізніше дізналися,
що він скоїв й інші злочини,
про які ми не знали.
У 2002 році Матіас Реєс подзвонив в окружну прокуратуру
й сказав, що хоче з кимось поговорити й дещо розповісти.
До нас звернувся чоловік на ім'я Матіас Реєс.
Він стверджує, що лише він зґвалтував жінку в Центральному парку в 1989 році.
Я підійшов ззаду й ударив її палицею по голові.
А тоді затягнув у кущі.
Потім я її там зґвалтував.
Матіас Реєс стверджував, що він причетний до справи бігунки в Центральному парку.
Немає нічого дивного й незвичайного в тому, що хтось втручається
в медійну справу, причетний він до неї чи ні.
Незвичайним у цьому було його твердження, що він діяв самостійно.
Коли Матіас Реєс виступив
і сказав, що лише він відповідальний за зґвалтування Тріші Мейлі,
відомої як «бігунка в Центральному парку», за цей злочин уже було засуджено п'ятьох
інших молодиків. Вони відбували тривалі тюремні строки.
Вони завжди казали, що невинні,
заявляли про це за будь-якої нагоди.
І насправді один із них, Корі Вайз, зустрів Реєса у в'язниці,
і в них була якась сварка.
І це, можливо, сприяло тому, що Реєс вирішив виступити.
Зрештою поліція Нью-Йорка вирішила створити слідчу групу,
яку я очолив, щоб дізнатися про роль Матіаса Реєса
у справі бігунки.
Ми знали, що там була ДНК невідомого
і її так і не ідентифікували.
У Матіаса Реєса взяли зразок ДНК й зіставили їх.
Матіас Реєс точно зґвалтував бігунку в Центральному парку, Патрицію Мейлі,
бо саме його ДНК знайшли
вранці, коли її привезли в лікарню.
Я б хотів, щоб у нас був банк ДНК у 89-му, 90-му, 91-му роках,
бо це дало б нам змогу об'єднати всі ці справи.
Важливо не лише засуджувати винних,
а й виправдовувати невинних.
Через цю нову інформацію, що невідома ДНК належала Матіасу Реєсу,
і заяву, що він зробив це сам,
справи п'яти обвинувачених було скасовано, і це було справедливо.
МИ ПОСАДИЛИ НЕ ТИХ
Це перемога народу. Ось що слід із цього винести.
ВОРОТА ВИПРАВДАНИХ
На жаль, цей випадок на довгі роки затьмарив
стосунки поліції Нью-Йорка із чорношкірою громадою.
Я був радий за п'ятьох помилково обвинувачених молодиків,
але мені це не дало нічого, крім переживання
деяких емоцій, почуттів і спогадів.
-Ви напали на бігунку в парку? -Так.
Він був у телепередачі, і я така: «Що?»
Типу: «Якого біса?»
Коли минуле знову спливає на поверхню, життя ніби каже тобі: «Знаєш що?
Це назавжди з тобою,
і нових початків не існує».
Я знову розлютилася.
Несправедливість, вчинену щодо тієї п'ятірки, слід було виправити,
але така сама несправедливість сталась і з усіма іншими жертвами Матіаса Реєса.
У 2019 році я написав статтю для журналу Cut
під назвою «До і після бігунки».
Я поговорила не лише з дітьми Лурдес,
але й із трьома жінками,
за сексуальні напади на яких Реєса й засудили.
Цих людей викреслили з історії,
яку ми зараз називаємо справою про бігунку в Центральному парку.
Її історія гідна розповіді.
А хто краще за її дітей може це зробити?
Я просто…
Я вдячна їй за все, що вона для мене зробила.
Мені прикро, що вона так і не дізналася, якою дивовижною жінкою була її мама.
З розповідей своїх братів я зрозуміла,
що вона була неймовірною.
Я відчуваю, що вона мене направляє,
навіть коли її фізично нема.
Це сталося в 1989 році.
І в будь-якому виді спорту таким був мій номер для футболки.
Так я віддавав шану мамі.
Я вважаю,
що вона поставила мене на шлях,
щоб привести до чогось більшого.
Вона радила мені цінувати освіту й бути хорошим прикладом для інших.
Що я й роблю.
І я допомагаю прищепити це моїм дітям.
Я почувався винним.
ЛУРДЕС ГОНСАЛЕС
Я пройшов стадії злості й…
звинувачення себе й інших.
Це завдало мені великої шкоди,
бо просто руйнувало мене психологічно.
У всіх є справа, яка їх переслідує.
Справа Лурдес Гонсалес переслідувала мене багато років.
Привіт, Карлосе.
Я така рада тебе бачити.
Мені шкода.
Мені було важливо зустрітися з Карлосом.
Ця справа мене дуже непокоїла.
Я знала його ім'я з іншої справи.
Я хочу перепросити в тебе, бо, якби я його спіймала, цього б не сталося.
Я ніколи на неї не злився.
Я б нізащо не хотів, щоб вона жила таким життям.
Я злюся лише на Реєса.
-Так. -Реєс заслуговує…
Він заслуговує на страждання.
Не дозволяйте йому позбавити тебе сили.
У моєму житті панував безлад.
-Я сидів у в'язницях. -Скільки тобі інкримінували злочинів?
-Три випадки незаконного володіння зброєю. -Ясно.
Убивство.
Мене виховала вулиця.
А там завжди є конфлікти. І завжди є помста.
І я виріс з бажанням знищити все, що руйнує мене і мою сім'ю.
І це нескінченний цикл.
Життя не закінчилося, ти ще можеш багато чого досягти.
Мати хотіла, щоб у тебе було хороше дитинство.
Тепер ти маєш вшанувати свою маму й стати справжнім чоловіком.
Так.
Я все ще намагаюся стати кращим.
Я все ще працюю над собою.
Я на шляху до кращого життя.
І моя мама варта цього.
Я знала, що вижили ще дві жінки.
Але ми не зустрілися, не поговорили.
Я написала лист зі словами:
«Ми всі пройшли через те саме, і це жахливо,
але було б добре, якби ми підтримали одна одну,
бо лише ми знаємо й розуміємо, через що кожна пройшла».
-Привіт! -Привіт!
Ми вирішили зустрітися. За ці роки ми зустрічалися багато разів.
Щороку, коли настає та дата,
я кажу: «Забудь, яка дата. Забудь, що сталося.
Просто живи своїм життям».
А торік я подумала: «Чому?»
Я запросила друзів на вечерюта і влаштувала вечірку «Пішов ти, я ще тут».
-Так! -Клас.
Ми з Мелісою й Меґ тепер друзі.
Ми повязані через цю жахливу історію.
А ще нас пов'язує любов.
Я подумала: «Інші дівчата пройшли через те саме, що і я».
-Так. -«Ми маємо подружитися».
-Ця зустріч усе змінила. -Так.
Мені з ними дуже пощастило.
Не знаю, що б я робила без них.
Лурдес — одна з нас.
Вона бійчиня.
Я багато про неї думаю.
Мені дуже шкода її та її родину.
Лурдес уже нічого не скаже.
Тому ми вирішили вшанувати її
та її родину й сказати, що ніколи не забудемо її.
Я хочу, щоб люди її знали й казали:
«Вона була не просто маленькою приміткою.
Лурдес була важливою».
СЛУХАННЯ ЩОДО УДЗ МАТІАСА РЕЄСА ЗАПЛАНОВАНО НА СЕРПЕНЬ 2026 РОКУ,
ПІСЛЯ НЬОГО ВІН МАТИМЕ ПРАВО ВИЙТИ ДОСТРОКОВО.
ЧЕРЕЗ КІЛЬКА МІСЯЦІВ ПІСЛЯ ЗНІМАННЯ ЦЬОГО ЕПІЗОДУ
КАРЛОСА ВИЗНАЛИ ВИННИМ У НАПАДІ 2-ГО СТУПЕНЯ І ПОГРОЗАХ
ПІД ЧАС БІЙКИ В БАРІ В ДЕНВЕРІ В 2021 РОЦІ Й ЗАСУДИЛИ ДО П'ЯТИ РОКІВ УВ'ЯЗНЕННЯ.
ЯКЩО ВИ ЧИ ВАШІ ЗНАЙОМІ ЗАЗНАЛИ СЕКСУАЛЬНОГО НАСИЛЬСТВА,
ІНФОРМАЦІЯ Й РЕСУРСИ ДОСТУПНІ НА WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
ДАЛІ
Не думаю, що поліція Нью-Йорка чи місто Нью-Йорк таке передбачали.
Тікайте!
Ми прямуємо до Всесвітнього торгового центру.
Моя тітка Джоан працювала в Північній вежі.
Я спитав: «Як мені туди піднятися й витягнути її?»
Друга будівля горить!
Горів 78-й поверх будівлі, і я не знав, як звідси вибратися.
Дідько!
Вежа падає!
Мій лейтенант каже: «Біжи, бляха!»
Забираймося звідси!
Я бачу фельдшерів. Один каже: «Ми повернемося в будівлю.
Слід виводити звідти людей».
Я подумав: «Я не дам пожежнику мене принизити. Я залишуся».
Одне можна сказати про 11 вересня: я звикла до запаху смерті.
Ти дізнаєшся, який ти насправді,
що означає бути командним гравцем.
Ти не мертвий. До роботи.