PŘED PĚTADVACETI LETY NEWYORSKÁ POLICIE
ZASAHOVALA U NEJSMRTONOSNĚJŠÍ MASOVÉ VRAŽDY
V MODERNÍCH DĚJINÁCH USA
Jde o skutečné zážitky a podrobně vylíčené reálné události.
Je to největší vražda, u které jsme zasahovali.
Při útoku zemřely tisíce lidí.
Nebyli jsme na to připravení. Ani jako lidské bytosti,
natož jako profesionálové.
Neměl jsme to tak pod kontrolou, jako když jsem dělal vyšetřování.
Spíš jsem se jen snažil přežít den.
Odhalíte, co ve vás je.
Zjistíte, co znamená být týmový hráč.
Kdo je váš parťák.
Dojde vám, jak důležitý je život.
Půlka města znala někoho, kdo zemřel ve Světovém obchodním centru.
Ale už uběhl čas.
Jsou lidé, co nic takového nezažili. Neviděli, jaké to je,
když opravdu udeří tragédie.
Jak město stálo při sobě.
Nezáleželo na tom, jakého jste původu či národnosti.
Všichni jsme toho dne byli jen lidé.
O 25 let později je to stále datum, co rozděluje můj život.
Svět, který existoval 10. září, je pryč.
Vyústil ve dvacetiletou válku.
Můj svět se změnil.
Celý svět se změnil.
Staráme se o to, abyste mohli v noci klidně spát.
Rodina musí vědět, kdo zabil jejich příbuzného.
Soucítit s oběťmi je nejdůležitější.
Vždycky jsem rád nahlížel za oponu.
Co se opravdu stalo.
Chcete odhalit pravdu. To detektivové dělají.
Instinktivně chcete lidem pomáhat.
U policie v New York City.
Co víc.
VRAŽDY: NEW YORK
Koukat se na věže zdola bylo úžasné. Zvlášť jako dítě,
takhle jste se zaklonili a mířily dál a dál, jako schody do nebes.
Moje teta Joanne pracovala ve Světovém obchodním
centru, v severní věži, na 103. podlaží a taky na 105.
Pro makléřskou firmu Cantor Fitzgerald, kde začala v 18.
Nakonec se stala zástupkyní ředitele a partnerem.
Teta Joanne byla spíš jako moje sestra. Vždycky dávala pozor,
abych se nedostal do maléru. Byla jen o 13 let starší.
Když začala pracovat ve Světovém obchodním centru, vzala mě dovnitř.
Pětileté dítě bývá nadšené z věcí, které vidí poprvé.
Přišel jsem tam, jel výtahem, přišlo mi to jako raketa.
Během pár minut vyjedete přes sto pater.
Zalehnou vám uši. Vystoupíte a jakmile se přiblížíte
k oknům, zarazíte se.
Byl to sešup.
110 pater v každé věži. Běžně se tam pohybovalo
víc jak 50 000 lidí.
Měly své směrovací číslo.
To je kód, který se přiděluje každé oblasti
ve Spojených státech. Ty dvě budovy měly vlastní
směrovací čísla.
Věže navrhli tak, aby vydržely silný vítr, bouřky, údery blesku, nárazy letadel.
Byly považovány za nezničitelné.
Bomba zabila pět lidí a víc jak 1 000 zranila při výbuchu,
co otřásl obchodním centrem a uvrhl jih Manhattanu do chaosu.
V únoru 93 došlo k teroristickému útoku.
Mezinárodní teroristé umístili výbušniny do dodávky a zaparkovali ji v
podzemní garáži.
Vybuchla, ale škody byly minimální.
Někdo poblíž utrousil: „Ty věže jsou boží, vydržely takovou ránu,
to je neuvěřitelné."
Do té doby by mě nikdy nenapadlo,
že se Dvojčata stanou terčem mezinárodního terorismu.
Pak mi došlo, že jsou symbolem síly a hrdosti.
Když jste například letěli přes Atlantik, viděli jste Dvojčata.
V příštím roce tam nainstalovali betonové zábrany,
aby se nikdo nepřiblížil s náklaďákem nebo autem s nějakou výbušninou.
Věřili jsme, že už se to znovu nestane.
Bylo úterý.
Krásné počasí.
Na nebi nebyl ani mráček.
A musel jsem k soudu.
Byl jsem v jednotce potírání zločinu a šel jsem svědčit u procesu s kapsářem.
Jel jsem trajektem.
Vystoupil jsem na Manhattanu. A vydal jsem se k metru.
Jdu a jen pár kroků od trajektu jsem uslyšel několik výbuchů.
Znělo to jako… Říkal jsem si, co to sakra je?
A šel jsem dál a nastoupil do metra k soudům, musel jsem tam být v devět.
SVĚTOVÉ OBCHODNÍ CENTRUM 13. OKRSEK
Probudil jsem se na ubytovně na 13. okrsku.
U policie se občas několik dní nedostanete domů.
Ohlásil jsem se a pamatuju, že běžely zprávy. A viděl jsem,
že do Dvojčat narazilo letadlo.
Znělo to jako raketa, ne letadlo.
Pak se ozval výbuch.
Zavolal mi dispečer, že do Dvojčat narazilo
malé letadlo Cessna.
Z dálnice na West Side jsem viděl, že to není malá Cessna,
ale zatraceně velký tryskáč.
Ty vole!
Hned jsem zbystřel.
Věděl jsem, že něco takového povede
k hromadným ztrátám.
Vysadil jsem své syny na základce a vtom jsem to uslyšel v rádiu.
V New Yorku dnes k ohromné katastrofě.
Byl jsem vrchní detektiv na Manhattanu a asi jediný polda, co na Manhattanu bydlel.
Očekávalo se, že zasáhnu.
Jel jsem se domů převléct. Byl jsem jeden z mála,
co ke Dvojčatům přišel v kvádru.
Ale v květnu jsem měl problém, že jsem u trojité vraždy nebyl v obleku.
Dělal jsem na 19. okrsku na hlídce pro Manhattan sever.
Tohle bylo nevídané.
Mobilizovali všechny po New Yorku, aby zasáhli u Ochodního centra.
Dělala jsem policistku na 19. s Petem Panucciem.
Žádali o první mobilizaci osmi policistů a jednoho seržanta.
Jedeme ke Světovému obchodnímu centru.
Joanne Dowdová byla v první skupině policistů z 19. okrsku, co vyrazili.
Měli jsme se potkat na rohu Church a Vessey.
Byl jsem tam s poručíkem a říkám, že nasedneme do auta a sjedeme tam.
Byl jsem v metru.
Vystoupil jsem u úřadu, co se objevuje v Zákonu a pořádku.
A jak jsem šel k těm ikonickým sloupům, všichni se dívali vzhůru.
Upřel jsem pohled stejným směrem.
A viděl jsem obří díru v severní věži.
Ty věže byly obrovské. V obou byly každý den tisíce lidí.
Měl jsem tam spoustu známých.
Okamžitě jsem vytočil telefonní číslo do Joanniny kanceláře.
Slyšel jsem píp, píp, píp. Ne jako, když je obsazeno,
spíš že je telefon mimo provoz.
Bylo devět, měla pracovat. A sakra.
Musím za ní.
Najednou ten první zvuk, co jsem myslel, že se odráží… Slyším bez ozvěny.
Byl to obří výbuch.
Srazilo mě to k zemi.
Přiletělo druhý letadlo.
Byli jsme v jižní věži. Sedím tu jen proto,
že jsme zrovna stáli na druhé straně budovy, než kam vletělo letadlo.
Skončil jsem obličejem na zemi. Netušil jsem proč.
Všechno potemnělo.
Lidi brečeli a křičeli.
Vedle mě ležela žena, kterou jsem znal. Strčil jsem do ní a ptal se:
„Jsi v pořádku?"
Nereagovala. Byla mrtvá.
Všude leželi mrtví lidé.
Byl to ošklivý pohled. Nikdo nevěděl, co se děje.
Oddělení vražd spolu s ostatními pohotovostně povolali na místo.
Spolu se dvěma parťáky jsme se sirénami přijížděli ze 13. okrsku.
Pak jsme uviděli kouř valící se z jižní věže. Došlo mi,
že něco narazilo i do druhé věže.
Panečku. Je tu další.
Můj bože.
Propána.
Všichni jsme se na sebe v autě podívali a řekli si: „Tohle není žádná nehoda."
Jako první jsem pomyslel na svou ženu.
Pracovala pro firmu Salomon Smith Barney.
Věděl jsem,
že je ve městě a taky že měla klienty v jedné
z budov Světového obchodního centra. Často se tam zdržovala.
Úplně mě to pohltilo.
Měl jsem mobil, takové staré véčko, nějaký StarTAC nebo jak se jmenovaly.
Pamatuju si, že jsem jí volal do práce a zkoušel
ji zastihnout na mobilu, ale marně.
Šlo to do zdi. Nebyl signál nebo co. Vůbec nic.
Ve městě byla mela.
Lidé vystupovali z aut uprostřed křižovatek.
Kašli na auto, jdeme.
Snažili jsme se dostat, kam bylo třeba roh Church a Vessey.
Dojeli jsme do půlky Maiden Lane a nemohli jsme dál.
Nechali jsme tam dodávku a běželi ke Světovému obchodnímu centru.
Jak jsme se blížili k věžím, koukli jsme nahoru.
Lidé tam viseli z traverz.
Ven se valil černý kouř. Lidé posílali dolů vzkazy: „Pomozte mi,
jsem na tom a tom patře."
Bylo to prostě…
Naprosto neuvěřitelné.
A seržant povídá: „Jdeme, pokračujte dál, musíme se dostat na místo určení,
řeknou nám, co máme dělat."
V 78. patře vypukl neuvěřitelný požár.
Slyšeli jsme praskání a nevěděli jsme, co se děje.
Oheň se rozhoříval čím dál víc. K hlavě mi dopadlo něco ze stropu.
To není možné, musím se odsud dostat! „Jsem v 78. patře hořící budovy a nevím,
jak ven."
Instinktivně chcete pomoct těm, co se ženou k vám.
Chtěla jsem vyrazit, ale seržant mě popadl vzadu
za krkem a stáhl zpátky.
Někdo skočil.
A dopadl přede mě.
A zabil člověka přede mnou.
Bylo to brutální.
Hrůzná podívaná.
Nemohli jsme nic dělat.
Nebyl to ani tak ten výjev, jako spíš ten zvuk.
Pardon.
Když tělo dopadne z tak velké výšky…
zní to jak roztříštěné sklo.
Je to surový konec.
Jako detektiv oddělení vražd v New Yorku jsem viděl smrt, příšerné vraždy,
násilí a tak dál.
Jedna z nejotřesnějších věcí, kterou si nosím v sobě, je to,
jak ti chudáci lidé radši skočili a zabili se, než aby uhořeli zaživa.
Neměli na výběr.
NÁRAZOVÁ ZÓNA JIŽNÍ VĚŽE: PATRA 77–85
Když jsem byl v 78. patře, myslel jsem na své syny, ale nevěděl jsem,
jak se odsud dostat. Všude byly sutiny a cítil jsem žár.
Potkal jsem dvě ženy a dva muže a našli jsme prázdné schodiště. Došli jsme do 75.
Patra.
Tam jsme potkali dva hasiče, co zrovna běželi nahoru.
Na zádech měli dvě velké nádrže a spoustu dalšího vybavení.
Řekli jsme jim, že musí do 78. patra. Odpověděli:
„Nemějte obavy, dostaňte se ven. My se postaráme o 78. patro.
"
Otevřelo mi to oči v tom,
co si lidé myslí a jak doopravdy hasiči v takových situacích zasahují.
Jdeme!
Lidé z okrsků v jižním Manhattanu už se dostaly do budov a vyprošťovaly oběti.
Policisté z horní části Manhattanu přicházely s námi.
Přesunuli jsme se na Park Place, asi půl bloku od Dvojčat,
kde začali každému patru přidělovat asistenty evakuace.
Když jsme scházeli, narazili jsme na sutiny,
co se nám podařilo přelézt a dostat se do 40. patra.
Policista ve výtahu nám řekl, abychom si nastoupili,
že nás odtamtud vyprostí.
Dostali jsme se do prvního patra, kde nebylo nic než prach a kopa smetí.
Člověk sotva viděl před sebe.
Pohyb!
Vyšli jsme ze dveří.
Nechápal jsem, co se děje. Asi nejlíp to dokážu popsat jako chaos.
Při třídění pacientů jsem nejspíš vypadal hrozně,
a tak za mnou přišla policistka a popadla mě.
Neznal jsem ji, nic jsem o ní nevěděl. Vím jen, že mi někdo pomáhal.
A pak si mě někdo fotil.
Policistka mě odvedla a posadila na chodník, než přijela záchranka.
A pak se vrátila do budovy.
Přijel jsem ke Světovému obchodnímu centru.
Když jsem dorazil, na ulici ležel motor z letadla.
Napadlo mě zkusit opsat sériové číslo, abych ho pomohl identifikovat.
Asi jsem v tom stresu přepnul do detektivního módu,
ale měl jsem přepnout do vůdčího.
Musel jsem se nějak probrat.
Šel jsem do provizorního velitelství přes ulici od jižní věže,
abych zavolal vyšším nadřízeným.
Byl jsem skoro u Dvojčat.
Stál jsem tam sám.
"Co mám dělat?"
Na tohle nás na policejní akademii nepřipravili.
Bylo mi asi 27 nebo 28 let.
Byl jsem relativně mladý.
Co teď? Jak jsem se měl sakra dostat nahoru,
abych ji pomohl ven?
Joanne tu pro mě byla už od dětství.
Byla pyšná na mou kariéru. Přišla, když jsem promoval na akademii.
Půjčila mi, když jsem si kupoval první dům.
Pomáhala mi.
Tak jak teď pomůžu já jí?
Hledal jsem nějaké vedení.
Pak jsem narazil na svého někdejšího poručíka.
Šli jsme na jih a stáli před budovou Verizonu. A ozvalo se burácení.
Mobily nefungovaly. Mluvil jsem na pevné lince.
Telefon se začal třást a sjel ze stolu.
Myslel jsem, že to dělá metro.
Cítila jsem, jak se pohnula země. Rachot zesílil.
Myslel jsem, že něco vybuchlo.
Ale znělo to jako valící se hlasitý zvuk.
Takhle…
A uviděl jsem, jak od 30. patra dolů…
Několik bloků od Dvojčat jsem viděl bílý kouř, co se vzdouval od míst,
kde stála jižní věž.
Pane Bože!
A rychle se valil přímo na mě s parťákem. Byl to rachot.
Oba jsme se instinktivně podívali na sebe a vzali tak říkajíc do zaječích.
Utíkali jsme do bezpečí uvnitř obchoďáku Syms.
Poručík v tu chvíli zařval: „Utíkejte, kurva!"
Vypadněte!
Běžte, běžte!
Všichni policisté, co tam stáli v řadě, aby asistovali při evakuace,
se na mě najednou řítili jako stádo býků.
Upadla jsem obličejem k zemi a oni utíkali dál přese mě.
Asi jim to nemůžu mít za zlé.
Ale zuřila jsem.
Ruplo mi v koleni a v zádech.
Okamžitě jsem cítila bolest.
A doslova mě přibili k chodníku.
Nemohla jsem se hnout.
A dvěma chlapům z 23. okrsku, neznám jejich jména, se stalo to samé.
Ptali se, jestli můžu chodit. A já, že zvládnu běžet.
Běžte!
Snažili jsme se utéct před sutinami, ale nešlo to.
A tak jsme se vřítili na Broadway, klekli si a pokusili se co nejlépe zakrýt.
Snažili jsme se dostat do 7 World Trade, což je přímo naproti severně od Dvojčat.
Zdálo se to jako nejbezpečnější úkryt.
Bylo zamčeno.
Chtěl jsem vytáhnout pistoli a prostřílet se sklem.
Nechtěl jsem zůstat na ulici.
V tom někdo otevřel dveře zevnitř a řval: „Pojďte sem, rychle!"
Vběhli jsme tam. Do proskleného atria. Dvě, tři patra vysokého.
Sklo v přední hale praskalo a okamžitě se dovnitř navalila špína a prach.
Šlo o nejděsivější okamžik v mém životě.
A to už jsem se párkrát za kariéru dostal do úzkých.
A nejednou vám to dojde.
Já tady umřu.
Jako by některé věci zpomalily a jiné zrychlily. Je úžasné, co mozek dokáže.
Nejsem přehnaně věřící.
Ale když myslíte, že umřete,
je lepší si radši udělat pořádek. A tak jsem začal: Bože…
Tehdy jsem 14 let nepil.
A hlavou mi běželo: „Bože, děkuju ti za posledních 14 let."
Postarej se o mou rodinu.
A pak: „Je to tady, teď to pojede."
Budova se začala plnit něčím, co jsem považoval za kouř.
Už ze základky si pamatuju, že když je někde kouř,
máte jít na všechny čtyři a plazit se.
Jenže tenhle kouř byl hustší vespod a řidší nahoře.
To mě hodně zmátlo a pochyboval jsem o všem,
co jsem se na základce naučil od sestry Elizabethy v roce 68.
Je pryč. Celá věž je pryč. Ty vole!
V 7 World Trade nás nezasáhli žádné velké trosky.
Nejsme mrtví.
Makejte.
Do toho.
Sotva jsme v budově viděli. Měl jsem u sebe nějakou šmejdskou
baterku a slyšel, jak někdo křičí ve výtahu,
tak jsem šel k němu.
Byl jsem tam jediný v uniformě.
A pak chlap, co nevím,
jestli byl od hasičů nebo od ostrahy povídá: „Díky bohu, jsou tu
poldové."
A já…
Jo, kavalerie dorazila. Jsem tu jenom já.
Jižní věž se zřítila. Museli jsme se přeskupit.
Přicházeli jsme k severní věži.
Viděl jsem hasiče.
Lili si vodu do očí.
Brečeli.
Byli tam civilisté, kterým se podařilo utéct z budovy.
Pamatuju si, že jsem popadl jednoho chlapa a objal ho.
Byl mnohem starší, tak kolem 40. Brečel.
Byl to šok.
Byl jsem v šoku. Ale řekl jsem: „Bude to dobrý."
Prach se usadil.
A šli jsme tam, kde je dnes Ground Zero, abychom pomohli popohnat evakuaci.
Když jsme dorazili, nebyla tam.
Byl tam jen úlomek budovy uprostřed ulic Church a Vessey.
Do jižní věže sice vletěli až po severní, ale zřítila se jako první,
protože náraz byl níž, což víc narušilo odolnost konstrukce.
Po bombě ve Světovém obchodním centru v roce 93 nás školili o tom,
že letadlo nemůže věž srazit jen silou nárazu.
Ale teď bych na to nevsadil.
Kliďte se odsud. Druhá věž padá.
-Řekli vám, že padá? -Jo, spadne taky.
Rozestavili jsme policisty, aby všechny drželi dál od budovy,
protože bylo jasné, že se zřítí i druhý mrakodrap.
Vypadněte odsud!
Jdeme.
Viděl jsem hromadu záchranek.
Ptal jsem se, co dělají. Prý se hodlají vrátit do budovy.
„Zešíleli jste?"
V té budově bylo pořád spousta lidí.
Cítil jsem se jako srab… že jsem chtěl odejít.
Říkám si: když zůstávají oni, nezahanbím hasiče. Zůstanu taky.
Pohněte!
Anténa na Severní věži se začala naklánět.
Slyšeli jsme hluk. Já ho slyšel.
Bylo to jako skřípot.
Byli jsme o dva bloky dál.
Burácelo to.
A tehdy jsem uviděl, jak začala věž padat.
Věž se řítí k zemi!
Utíkejte pryč!
Když se začala hroutit, vzpomínám si, jak jsem viděl své syny.
Jak mě pobízejí, abych rychle utíkal.
A kryl se.
Pojďte sem.
Schoval jsem se za obrubník.
Můj stokilovej zadek se zmáčkl za 15centimetrovej okraj chodníku.
Vzpomněl jsem si na vojenský výcvik a mířil nohama k výbuchu.
Foukalo jako při hurikánu.
Napravo ode mě byl povalený náklaďák.
A pak se setmělo.
Neviděl jsem. A všechno utichlo.
Byl jsem mrtvý?
Nic mě nebolelo.
A pak jsem najednou nemohl dýchat.
Musel jsem si strčit ruce do pusy a doslova z ní vyhrabávat kusy cementu.
Kašlal jsem a klečel na kolenou.
Popadla mě žena, co mě zavedla k hydrantu a omyla mi oči.
Dala mi vodu. Pořád vidím její tvář.
Šlo o nejhezčích okamžik toho dne. Někdo mi přišel na pomoc,
když jsem potřeboval.
Doufal jsem, že Joanne vyvázla.
Stejně jako lidi, se kterými pracovala.
Doufal jsem, že se většina dostala ven.
Když jste v takovém šoku, nedokážete pochopit rozsah toho,
čeho jste svědky.
Byli jsme v obchoďáku Syms. Lidé, co tam nakupovali, vypadali vyděšeně.
Museli jsme je odtamtud dostat.
V dýmu bylo něco, z čeho mě pálily oči.
Popadli jsme kapesníčky z regálu, namočily je a rozdali je ostatním.
Všem, co tam byli, jsme řekli,
aby si zakryli obličej mokrými kapesníky a pokusili se nedýchat, cokoli v tom bylo.
Všechny jsme seřadili a vedli je jižně směrem k vodě.
Jenom běžte.
Čekali tam trajekty i majitelé soukromých lodí, co odváželi lidi pryč z Manhattanu.
Já s parťáky odcházet nehodlal. Říkali jsme si, co dál?
Opět jsem myslel na manželku, jestli je v bezpečí.
Zkusil jsem ji znovu na mobilu, ale neúspěšně.
Bohužel. Nemohl jsem se nikomu dovolat. Neměl jsem signál.
Nebylo jak komunikovat.
Na jedné věži byla anténa, která obstarávala většinu vysílání,
mobilů, televize i rádia.
Takže jsme nemohli komunikovat s jinými jednotkami.
Ale měli jsme dvoubodové spojení s policejním oddělením.
Slyšeli jsme přenosy mezi sebou.
Velín severně od ulice Vessey.
Rozumím.
Ale nic víc.
Bylo strašlivé ticho.
Slyšeli jsme jenom sirény ke kyslíkovým bombám, co nosili hasiči na zádech.
Bylo to tak tiché, ale zároveň ohlušující. V kaňonu,
ve který se tam Manhattan proměnil.
Když se ohlížím, jedna z věcí,
kterou jsem toho dne zakusil,
byla osamělost.
Daleko od lidí, se kterými pracuju.
To je na nic.
Tváří v tvář takové pohromě byl ten pocit úplně ochromující,
protože jste tak izolovaní.
Řekl jsem si: „Půjdu se podívat, u koho mám být."
Šel jsem kolem baru. Divný pocit.
V hlavě mi blesklo:
Nikdo by ti nevyčítal, kdybys šel za bar.
Popadl láhev Jonnieho Walkera a nalil si panáka.
Když trpíte alkoholismem…
Někde vzadu v hlavě se vám ozývá:
„Malý frťan by ti neuškodil." A tyhle věci se vám honí hlavou, ale říkám si:
„Dneska ne. Mám tu práci. "
A už jsem skoro 38 let střízlivý.
Byl jsem velitelem u detektivů v Bronxu.
Spěchali jsme na Manhattan.
Byli jsme se na rohu Trinity a Liberty, když se zřítila severní věž.
Na rohu Trinity a Liberty jsem si všiml Burger Kingu.
Využil jsem toho a udělal si z něj dočasné velitelství.
Začal jsem rozdávat úkoly a operovali jsme odtamtud.
Na místo dorazili policisté z horní části Manhattanu a Brooklynu.
To bylo jedinkrát za celou kariéru, kdy se mi nechtělo do práce.
Chtěl jsem být doma s rodinou. To byla moje priorita.
Ale bohužel to muselo jít stranou a já spěchal z Queens na Manhattan.
Přijížděla jsem z Bronxu. Ten den mi nefungovalo auto
a všechno bylo zavřené.
Metro stálo. Všichni šli z Manhattanu pěšky.
Snažila jsem se stopovat, ale marně.
Nastoupila jsem na do přecpaného autobusu, vystoupila jsem na 21.
Ulici a došla na okrsek.
Hodně známých se pohřešovalo.
Nikdo nevěděl, kde kdo je.
Policie začala pátrat po nezvěstných, civilistech i záchranářích.
Řada z nás byla na seznamu pohřešovaných.
Jednotky, odpojte se na chvíli. Mám tu raněnou policistku.
Poslouchali jsme, jestli se ozvou lidé, co uvízli v budově.
Strážnice, kde jste byla naposledy?
Lezla jsem do výdutí a ven a snažila jsem se dostat k lidem. Až tak,
že jsem měla ohořelé boty a popálené ruce.
Dělalo nám obavy, jak zvládneme to množství nezvěstných.
Jak potvrdíme, že jsou pohřešovaní, nebo že jsou stále v budově.
Odešla jsem z okrsku a zamířila jižně ke Světovému obchodnímu centru.
Šla jsem se podívat, jestli najdu své souseda Billa McGinna.
Než jsem toho dne vyšla z bytu, zaklepala u mě Billova žena.
Prý mu volala do práce, ale neozýval se. Řekla jsem jí, že ho zkusím najít.
Každého jsem se ptala: Viděli jste Billa McGinna?
Pracoval u hasičského sboru na 10. a Greenwich. Viděl někdo tenhle sbor?
Pak mi jeden hasič povídá…
O tenhle sbor jsme přišli.
Bylo mi hrozně.
Měl šestiletou dceru Kordelii, která si toho rána hrála s mým synem.
A najednou jí vypadl první zoubek a řekla: „Nemůžu se dočkat, až přijde táta,
a ukážu mu ho."
Věděla jsem, že čeká na svého tátu, který už se nejspíš nevrátí,
a bylo mi z toho smutno.
Nějak jsme se ocitli na FDR Drive u Manhattan Bridge.
Pamatuju si, jak někdo zařval: „Ustupte! Na mostě stojí dodávka.
Odpálí Manhattan Bridge."
Všechny přemohla panika. I mě a moje parťáky.
Říkám si: „Proč kurva utíkáme?"
Dorazili pyrotechnici. V dodávce nic nenašli,
jenom ji tam někdo nechal.
Ale zpočátku to dávalo smysl a já si říkal:
„Co přijde dál?" Panikařili jsme.
Vzduchem lítaly domněnky.
Ztratilo se osm letadel a nic jsme o nich nevěděli.
A některé zvěsti nebyly jen zvěsti.
Dozvěděli jsme se o nárazu do Pentagonu a o letadle,
co spadlo v Shanksville v Pensylvánii.
Na několika místech najednou došlo k útokům
a nevěděli jsme, co teroristé plánovali.
Nevěděli jsme,
jestli zaútočí na Empire State
Building nebo na metro.
Věděli jsme jen to, že se to děje, a dochází k tomu na několika místech.
Postupovali jsme a dál jsme pomáhali lidem,
ale pořád jsem nemluvil se ženou.
Znovu jsem jí zkoušel volat.
Nakonec se mi podařilo spojit s chůvou, co nám hlídala děti.
Zeptal jsem se jí, jestli nemluvila s manželkou.
A prý už je na cestě z New Jersey.
Byla v pořádku.
A tak jsem se mohl víc soustředit, pomáhat a snad i zachraňovat lidi,
co uvízli v mrakodrapech.
V tu chvíli jsem byla v šoku.
Dehydrovaná a osamocená jsem se potácela kolem.
Vešla jsem do Woolworth Building, kde jsem potkala Peta Panuccia,
seržanta z 19. okrsku, se kterým jsem dělala noční.
Konečně známá tvář.
Povídá: „Můj bože, Joanne, kde jsi byla?"
Když jsem potkal Joanne, nesmírně se mi ulevilo. Přežila.
Skoro celou dobu jsme byli asi blok nebo dva od sebe. Tak chaotické to bylo.
Povídá: „Vypadáš hrozně." A já: „Že to říkáš ty."
Joanne hodně kulhala. Když jsem viděl její koleno…
Nejspíš bych se válel na zemi, vyl a brečel.
Ale ona povídá: „V pohodě, pojďme dělat, co je třeba." Do nemocnice pojedu později.
Kolem šel nějaký velitel, že prý potřebují lidi
směrem k 7 World Trade. Budova byla v plamenech.
Vydávala skomírající sten.
Utíkali jsme.
Objevilo se gigantické mračno prachu a valilo se přímo přes Brodway.
Říkáte si: „Kdy už to skončí?"
Když jsem konečně dorazila domů, nemohla jsem tomu uvěřit.
Dcera mě mohla objetím umačkat.
A povídá: „Věděla jsem, že jsi v pořádku, věděla jsem to."
Seděla jsem ve vaně a moje desetiletá dcera mě umývala.
Říkala: „Jsi tu."
„Mám štěstí, žes přišla domů."
S manželkou jsme byli dojatí.
Líbali jsme naši dceru a spala s námi té noci v posteli.
Cítil jsem, jako by mě ten děs postupně opouštěl.
Jen tím, že jsem doma, v posteli, se svou rodinou. Tak moc se mi ulevilo.
Spal jsem jen asi hodinu, osprchoval jsem se,
převlékl, a šel zpátky do práce. Řekli nám, ať se vrátíme ve čtyři ráno.
Oddělení se zorganizovalo a všichni dostali konkrétní instrukce.
Každý detektiv měl nějaký úkol týkající se Světového obchodního centra.
Dělal jsem na Ground Zero.
Po pár dnech nám velící důstojník řekl: „Všichni ze zločinu zpátky do kanceláře,
převlékněte se do civilu a vrátíme se na místo,
jestli tam někdo nerabuje."
Zakroutil jsem hlavou. A řekl: „ne."
Brečel jsem. Hystericky jsem spustil, že se tam musím vrátit. Kašlu na to,
jestli tu někdo rabuje.
Musím hledat Joanne. Jdu zpátky.
Velitel se na mě podíval a odvětil: "Tak se vrať na Ground Zero. Zůstaň tam,
jak dlouho budeš potřebovat."
Jenom nám dej vědět, že jsi v pořádku.
Když sestavili a probrali seznam pohřešovaných dozvěděli jsme se,
že 2 976 civilistů, 37 policistů z Port Authority,
343 Newyorských hasičů a 23 Newyorských policistů někde kolem Dvojčat zemřelo.
Mnoho z nich jsem bohužel znal, mimo jiné Moiru Smithovou.
Toho rána jsem ji viděl na recepci na 13. okrsku.
Zasáhlo mě to, protože to byla z mé čtvrti.
Moira byla jedinou ženou mezi policisty, co tam zahynuli.
Byla policistkou na mém okrsku.
Znala jsem ji a měla malou holčičku.
Občas jsem její dceru vídala v šatně na policejní ubytovně.
Měla rozkošné růžové tvářičky.
Bylo to hodně těžké.
V novinách jsme viděli fotku,
na které Moira zachraňuje přeživšího a vyvádí ho z budovy.
Nevím, kdy mě vzali do nemocnice a kdy jsem se dostal dolů. Ale hádám,
že to bylo kolem zřícení mrakodrapu.
O chvíli později už bych tu asi nebyl.
Nevím, kolika lidem strážnice Smithová pomohla uniknout, ale mě pomohla.
Byla opravdu oddaná své práci policistky.
Vrátila se do nebezpečí a snažila se zachránit další lidi.
Jak běžel čas, s rodinou jsme si uvědomili,
že Joanne už se nevrátí.
Ztratili jsme naději.
Začalo nám to docházet.
A tak jsme se domluvili s pohřebním ústavem.
V den, kdy to zařizovali, jsem se vrátil domů z práce.
Zvonil telefon.
Volal strejda Mike.
A slyšel jsem mu to v hlase. Je to chlapák.
Zajíkal se. Povídá: „Volal ti někdo?"
„Ne, proč?"
Řekl, že našli Joanne.
Do hajzlu.
Našli ji.
A…
Dodnes to bolí.
Ale alespoň jsme to věděli.
Měli jsme jistotu.
Hodně lidí své blízké nenašlo.
A možná nikdy nenajdou.
Měli jsme štěstí, jestli se to tak dá nazvat.
Našli jsme ji po pár týdnech.
Potřebuju kbelíky. Podávejte.
Poslední záchrana proběhla 27 hodin po zřícení.
Pak už nikdo živý.
Záchranná mise rychle přešla v hledání těl.
Na soudním lékařství jsme dál identifikovali
těla, a dělali, co jsme mohli, abychom všechny vrátili rodinám.
Centrum pro pozůstalé bylo smutné.
Pamatuju si rodinu, co se mě ptala na nejrůznější věci.
Vyřizoval jsem papírování a bral si kartáček
nebo hřeben, abych z nich dostal DNA.
Úplně se mi svíralo srdce, když jsem na nich viděl
ten strach a smutek.
Bylo zavražděno 2 976 civilistů.
O 25 let později bylo identifikováno 60 % z nich. 40 % rodin nemělo, koho pochovat.
A bez odpovědí zešílíte.
11. září jsem si přivykla na pach smrti.
Na pitevně jsem viděla tolik smrti.
Ze začátku se mi dělalo zle. Ale po chvíli už mi ten zápach nevadil.
Měli jsme 11 nebo 12 chladících vozů seřazených na parkovišti.
Nějaké ženské uskupení začalo přinášet květiny a obrovské věnce před dodávky
na počest lidí uvnitř.
Zakryli jsme oblast obřím bílým stanem a stal se z ní Memorial Park.
Lidé psali vzkazy na zdi.
Připínali fotky.
Jeden obrázek očividně vyvěsilo dítě. Něco nakreslilo a nahoře stálo: máma.
To nám připomínalo, koho hledáme.
Pár měsíců po útoku našli mého souseda. Jeho žena mi řekla: „Včera ho našli."
Ten den jsem byla v márnici. Pamatovala jsem si,
že přivezli dva hasiče, ale nevěděla jsem, že byl jedním z nich.
Všimla jsem si, že vždy, když pršelo, nechávali boty před bytem. Billovy boty,
Kordeliiny i Liamovy. Boty dětí byly venku vždycky.
Den po 11. září jsem přišla domů a pršelo.
A viděla jsem Liamovy a Kordeliiny boty, ale Billovy tam nebyly. A tehdy mi došlo,
že je vážně pryč.
Vždycky když našli někoho ze záchranářů, všechno se zastavilo.
Na místě se vyvěsila americká vlajka, všichni jsme povstali a salutovali,
jak tělo vynášeli z Ground Zero
Člověku… z toho vyhrknou slzy.
Dohledávání po 11. září trvalo asi 9 měsíců,
myslím, že do května 2002.
Bylo to těžké.
Trávil jsem čas v práci, ale nefungoval jsem. Brečel jsem.
Choulil se do klubíčka.
Protože jsem se ohlížet za tím, co jsem udělal a tak dál,
a tehdy jsem se skutečně začal bát.
Asi jsem konečně začal přemýšlet o tom, co se stalo.
Vraždění pokračovalo. Lidé dál umírali, i mimo Světové obchodní centrum.
Museli jsme na ulicích udržovat vyšetřovací týmy.
Vneslo to trochu normálnosti do každodenní rutiny,
ale neomlouvalo nás to z dohledávání.
V turnusech někoho od nás z oddílu povolávali na soudní.
A dva z nás občas vyjeli dohledávat na skládku na Staten Islandu.
Fresh Kills byla někdejší skládka na Staten
Islandu. Sutiny se odvážely tam.
Detektivové měli za úkol procházet sutiny a pátrat po částech těl nebo předmětech,
co někomu patřily.
Dali vám hrábě a řekli: „Projdi to. Když najdeš doklady nebo něco,
co se zdá jako kost, dej to do kýble."
Přihlásil jsem se dobrovolně. Byla to smysluplná práce, protože doufáte,
že rodinným příslušníkům poskytnete nějaké informace.
Po chvíli na to šli chytře. Začali na procházení trosek
rozdávat ochranné obleky, boty, rukavice a masky.
Bohužel jsem v té době dostal rakovinu.
Diagnostikovali mi rakovinu prostaty. Naštěstí ji zachytili v raném stadiu.
Většina lidí, co tam po 11. září pracovali,
skončila s nějakou související nemocí.
V roce 2021 mi přišla na mobil zpráva, že mám rakovinu. Vzácnou formu,
kterou dostane jeden ze 4 milionů mužů.
Asi deset minut jsem se litoval. Nejdřív jsem se cítil trochu jako oběť,
ale pak si říkám: „Jsem připravený. Dostaneme to svinstvo ze mě." A bylo.
Měl jsem rakovinu kůže.
Když jsem to zjistil, měl jsem strach.
Dodnes zemřelo na nemoci, co s 11. zářím souvisely, víc lidí,
než zahynulo v den útoku, což je… šíleně znepokojivé.
Myslím, že teroristé chtěli věže zlikvidovat
kvůli tomu, co symbolizovaly.
A nakonec shrábli ještě víc, protože tragédie pokračuje.
Bude to 25 let.
Pochovala jsem nejméně 50 kamarádů.
Kamarádů, ne lidí…co bych neznala.
Je v tom víc.
Tyjo. Kluci jsou tady.
Ahoj, Briane.
-Rád tě vidím. -Vypadáš dobře.
Rogere.
Každý z nás by měl mluvit. My s Petem o tom mluvíme každý rok.
Ahoj, zlato.
Bolí to.
Jak se máš?
Těšila jsem se na tebe. Sekne ti to.
Ale pomáhá.
Alespoň na čas. Nakonec jsem musela na terapii.
Podívej se na to.
Jo.
Jak se máš? Pojď sem.
Jo, je to divný.
Nová budova je hezčí.
Jsem tu poprvý.
Fakt?
To je buran MacLeod.
Nech mýho kámoše na pokoji.
Klídek, šampione.
To teda.
Budily mě noční můry.
To je na tom nejhorší. Jdete spát a cítíte se
jak pohřbení zaživa.
Nenajdete poldu, který by se necítil stejně.
Málem jsem to nedala.
Pak přišla nadace pro 11. září s tím, že jsou tu pro mě.
Pomůžeme vám.
Jsem trochu rozhozená.
To mě mrzí.
To přejde.
Bál jsem se přijít.
Jsem velkou zastánkyní toho, aby lidé řešili psychické zdraví.
Jděte do toho. Máme na to prostředky.
Mluvení nebolí.
Nejsem rád tady, na tomto místě.
Nelíbí se mi to tu.
Jsem ráda, že jsem s vámi, cítím se bezpečně, protože to chápete.
Víme věci, které se nikdo jiný na Zemi
nedozví a ani by neměl.
Nesrovnal jsem se s tím. Dceři tehdy nebyly ani dva.
Ptala se, kde je táta celé ty dny, kdy jsem chodil do práce,
abych utekl před vzpomínkami.
Abych ten hnus nemusel znovu prožívat každý zatracený den.
Můj život už nebyl jako dřív. Asi nejsem jediný.
Neuměl jsem pojmenovat, s čím jsem se potýkal,
protože jsem to neviděl.
Nechápal jsem to.
Byl to hrozný útok na náš národ. Je to místo činu,
a na mnoho měsíců poté i hřbitov.
Hlava mi šrotuje. Koukám na fotky Peta s Joanne z toho dne.
Koukám na Rogera, jak si na parkovišti lije vodu na hlavu.
Všechno se mi to vrací a je opravdu těžké na to myslet.
Dával jsem tomu průchod ve sprše.
Vešel jsem do sprchy.
A brečel.
A brečel a brečel…
Nikomu jsem to neřekl.
Tak jsem to dostal ven.
Jo.
Když jsem šla do výslužby, tehdy mě to praštilo. Kdo vlastně jsem?
Změní tě to.
-To teda. -Proto jsem přestala pít.
A jak jsme se s tím srovnávali? Šli jsme do baru a společně
se o tom bavili.
-Přesně. -Dneska lidé po 11. září trpí
post-traumatickou poruchou, se kterou se za svou kariéru nesetkali.
Lidi z vražd a všichni vídáme mrtvá těla, mrtvé děti a další hnus.
Ale musíte s tím něco dělat, protože jinak to ve vás
hnisá a změní vás to.
Upřímně díky bohu za tohle setkání.
Celé roky jsem myslel, že jsem jediný, kdo přichází o rozum.
Ale nebyl jsem. Vím to.
Přijít sem… Pardon.
Nebrečím, ty brečíš.
Nechci na kameru, ale ještě si z tebe budu utahovat.
Musíš dát mozek do čistírny jako my. Nemůžeš to v sobě držet.
Když se koukám Briaenovi do tváře, mám radost,
stal se z něj úplně jiný člověk.
Tohle je podpůrná skupina.
Jo.
Vážně.
Protože je nám tu bezpečně. Nevadí nám spolu mluvit.
Prošli jsme si podobnými hrůzami.
Jo.
Duševní zdraví je stejně důležité jako fyzické.
A teď už to chápu. Ale trvalo mi asi 19 let,
než jsem o tom mluvil na terapii. Musel jsem.
Protože nejsem superhrdina.
Jde o pocit viny přeživších. Šéfe, tys byl v Burger Kingu.
Tommy, ty taky. Všichni, co tam byli, si říkáte: „Proč mě to nepotkalo taky?"
23 Newyorských policajtů, 37 policajtů z Port Authority
a 343 hasičů zemřelo.
Bůh nám dal vzpomínky, abychom si je pamatovali.
A nikdy nezapomněli, co se stalo.
Na místech, kde kdysi stála Dvojčata, nyní máme Věž svobody.
Nikdy jsem ji neviděl takhle z výšky.
Je tak majestátní. Jsem rád, že jsme jim ji tak vmetli do ksichtu.
Jo.
Jsme naživu. Přežili jsme v různých podobách.
A cením si toho, že postavili památník,
aby uctili záchranáře, civilisty a cizince,
kteří ten den zemřeli.
Jde o symbol síly a odolnosti. Srazili nás, ale vstali jsme. Jako země,
ne jen město.
Památník je úchvatný.
Půdorysy budov se jmény a vodopádem.
Je krásně, co?
Skoro jako tehdy.
Tady je Ji,my Riches.
Dřív dělal poldu. John Chipura.
Znáš jich hodně, co?
Timmy McSweeney. A Moira.
Terorismus není o jednom útoku. Jde o neustálé ničení lidských
životů strachem, nemocemi a duševními problémy.
Jako protiváhu zla tu máme lásku a lidi, kterým na ostatních záleželo.
Po téhle tragédii se všichni v zemi a zvlášť tady v New Yorku semkli.
To ukazuje, co dokážeme. chni v zemi a zvlášť tady v New Yorku semkli.