25 VUOTTA SITTEN NYPD VASTASI TAPPAVIMPAAN JOUKKOMURHAAN
YHDYSVALTAIN MODERNISSA HISTORIASSA.
Nämä ovat oikeita kokemuksia ja yksityiskohtaisia tapahtumia.
Se oli suurin murha, jota olimme koskaan tutkineet.
Tuhansia tapettiin siinä hyökkäyksessä.
Emme olleet valmiita.
Emme olleet valmiita ihmisinä saatikka ammattilaisina.
En hallinnut tilannetta kuten yleensä tutkimuksissa.
Yritin vain selvitä siitä päivästä hengissä.
Silloin selviää, mistä on tehty.
Selviää, mitä on olla joukkuepelaaja.
Selviää, kuka oma pari on.
Selviää, miten tärkeää elämä on.
Puolet kaupungista tunsi jonkun tai oli sukua Trade Centerissä kuolleelle.
Mutta aikaa on kulunut.
Jotkut ihmiset eivät ole kokeneet mitään sellaista.
He eivät ole nähneet oikeaa tragediaa.
Koko kaupunki yhdistyi.
NEW YORK ON VAHVA
Taustalla ja kansallisuudella ei ollut väliä.
Olimme kaikki silloin ihmisiä.
25 vuotta myöhemmin -
se päivä jakaa yhä elämäni kahtia.
Syyskuun 10. päivänä ollut maailma katosi.
Se johti 20 vuoden sodankäyntiin.
Koko maailmani muuttui.
Koko maailma muuttui.
Me varmistamme, että kaikki voivat nukkua öisin.
Perheen on saatava tietää, kuka murhasi heidän sukulaisensa.
MANHATTANIN MURHARYHMÄT
Tärkeintä on osoittaa myötätuntoa uhreille.
Olen aina halunnut kurkata verhon taakse. Mitä tapahtui oikeasti?
Haluamme selvittää totuuden.
Rikospoliisit tekevät niin.
Haluamme vaistomaisesti auttaa ihmisiä.
New Yorkin NYPD…
Se on paras.
HENKIRIKOKSIA: NEW YORK
Oli uskomatonta katsoa torneja alhaalta käsin.
Varsinkin lapsena tein aina näin.
Ne vain jatkuivat kuin portaat taivaaseen.
Tätini JoAnn oli töissä World Trade Centerissä.
Hän oli Pohjoistornin 103. kerroksessa ja myöhemmin 105. kerroksessa.
Hän oli töissä pankkiiriliike Cantor Fitzgeraldissa.
Hän aloitti siellä 18-vuotiaana.
Hänestä tuli yhtiön varajohtaja ja osakas.
JoAnn oli tätini mutta ennemminkin kuin siskoni.
Hän huolehti minusta ja varmisti, etten joutunut pulaan.
Hän oli vain 13 vuotta vanhempi.
Kun hän aloitti työt siellä,
hän vei minut ensimmäisen kerran Trade Centeriin.
Viisivuotiaana -
innostuu asioista, joita ei ole nähnyt ennen.
Menin hissiin, ja se tuntui ihan raketilta.
Sillä pääsi yli 100 kerroksen korkeuteen vain parissa minuutissa.
Korvat paukkuivat. Menin ulos.
Kun meni ikkunoiden lähelle, se tuntui…
Pudotus oli pitkä.
Torneissa oli 110 kerrosta.
Siellä oli päivisin jopa 50 000 ihmistä.
Rakennuksilla oli oma postinumero.
Se on… Missä tahansa Yhdysvalloissa asuu,
siellä on postinumero. Rakennuksilla oli omansa.
Ne suunniteltiin kestämään kovia tuulia, myrskyjä,
salamaniskuja ja lentokoneiden osumia.
Niitä pidettiin lähes tuhoutumattomina.
Pommi tappoi viisi, ja yli 1 000 muuta loukkaantui -
World Trade Centerin räjähdyksessä, joka aiheutti kaaosta Lower Manhattanilla.
Helmikuussa 1993 tapahtui terrori-isku.
POMMIRYHMÄ
Terroristit täyttivät pakettiauton räjähteillä -
ja pysäköivät sen maanalaiseen parkkihalliin.
Se räjähti, mutta vauriot olivat vähäisiä.
Joku sanoi lähelläni: "Nämä tornit ovat upeita.
Ne kestivät valtavan räjähdyksen. Uskomatonta."
En ikinä pitänyt Kaksoistorneja -
kansainvälisten terroristien kohteena ennen sitä päivää.
Sitten tajusin, että ne olivat voiman -
ja ylpeyden symboli.
Kun lensi Atlantin yli,
näki Kaksoistornit.
Seuraavana vuonna pystytettiin sementtiesteet,
jotta kukaan ei pääsisi niiden lähelle -
kuorma-autolla tai autolla, jossa oli räjähteitä.
Sen jälkeen tuntui, ettei niin kävisi enää.
SYYSKUUN 11. 2001
Se oli tiistai.
Ilma oli kaunis.
Taivaalla ei ollut yhtään pilveä.
Olin menossa oikeuteen.
Olin rikoksentorjuntayksikössä. Oikeudessa oli taskuvarkaustapaus.
Menin sinne lautalla.
STATEN ISLANDIN LAUTTA
Nousin lautasta Manhattanilla.
Kävelin kohti rautatieasemaa.
Vain muutaman askeleen päässä lautasta kuulin räjähdyksiä.
KELLO 8.46
Se kuulosti tältä…
Mietin, mitä helvettiä se oli.
Jatkoin silti kävelyä.
Nousin metroon mennäkseni oikeuteen. Minun piti ehtiä sinne yhdeksäksi.
13. POLIISIPIIRI
Heräsin 13. piirin poliisien asuntolassa.
Poliisit eivät joskus mene kotiin pariin päivään.
Ilmoittauduin asemalle. ABC:n uutiset olivat televisiossa.
Näin, että kone oli törmännyt Kaksoistorneihin.
Se kuulosti ohjukselta eikä lentokoneelta.
Sitten kuului kova räjähdys.
Keskus soitti ja sanoi pienen Cessna-koneen -
törmänneen World Trade Centeriin.
Näin West Side Highwayltä,
ettei kone ollut pieni Cessna.
Se oli hiton iso suihkukone.
Voi paska!
Poliisinvaistoni heräsi.
Tiesin, että sen vuoksi uhreja olisi valtavasti.
Olin juuri vienyt kaksi poikaani kouluun,
kun kuulin siitä radiossa.
New Yorkissa tapahtui aamulla valtava katastrofi.
Olin rikospoliisin komentajana Manhattanilla -
ja varmaan ainoa, joka asui siellä. Tiesin, että joutuisin töihin.
Menin kotiin, vaihdoin vaatteet ja olin yksi harvoista,
jotka laittoivat puvun World Trade Centeriin,
koska olin saanut pyyhkeitä toukokuussa tutkittuani kolmoismurhaa ilman pukua.
19. POLIISIPIIRI
Olin töissä Manhattan Northin 19. poliisipiirissä.
Se oli ennennäkemätöntä.
Väkeä mobilisoitiin ympäri New Yorkia Trade Centeriin.
Olin poliisina 19. piirissä Pete Panuccion kanssa.
Keskus mobilisoi ensimmäisen kahdeksikon -
eli kahdeksan poliisia ja ylikonstaapelin.
Olemme menossa One World Trade Centeriin.
Joanne Dowd oli 19. piirin ensimmäisessä ryhmässä,
joka lähti pakulla.
19. POLIISIPIIRI
Meidän piti tavata Churchin ja Veseyn kulmassa.
Olin siellä komisarion kanssa ja sanoin: "Otetaan auto ja mennään sinne."
Olin junassa.
Nousin siitä kunnantalolla, joka on Kova laki -sarjassa.
Kävelin ikonisia pilareita kohti,
ja kaikki katsoivat ylös.
Käänsin katseeni samaan suuntaan.
Näin Pohjoistornissa valtavan reiän.
Ne tornit olivat valtavia.
Molemmissa oli päivittäin kymmeniätuhansia ihmisiä.
Tunsin monet heistä.
Soitin heti numeroon 212-938-5029.
Se oli JoAnnin toimiston numero.
Kuulin vain piippausta. Se ei ollut normaali ääni varatulle linjalle -
vaan sellainen, joka ilmaisi numeron olleen pois käytöstä.
Kello oli 9. Hänen piti olla töissä. Minä säikähdin.
Meidän piti mennä sinne.
Ja yhtäkkiä -
se ääni, jonka olin kuullut kaikuvan,
kuului ilman kaikua. Se oli iso räjähdys.
Kaaduin jalkakäytävälle.
Toinen helvetin kone.
KELLO 9.03
Olimme Etelätornin 78. kerroksessa.
Istun tässä nyt vain,
koska olimme toisella puolella rakennusta koneen osumakohdasta.
Päädyin lattialle naamalleni tietämättä syytä.
Kaikki pimeni.
Ihmiset itkivät ja huusivat.
Työnsin vieressäni ollutta tuttua naista vähän.
Kysyin, oliko hän kunnossa.
Hän ei vastannut. Tiesin hänen kuolleen.
Kuolleita makasi joka puolella.
Tilanne oli ruma ja kaoottinen. Kukaan ei tiennyt mitään.
Murharyhmä osallistui muiden lailla -
hätämobilisaatioon sille alueelle.
Ajoin kahden kumppanini kanssa -
valot ja sireenit päällä 13. piiristä.
Sitten näimme savun nousevan Etelätornista.
Tajusimme jonkin osuneen toiseen torniin.
Hyvänen aika. -Voi taivas.
Toinen kone.
Voi taivas! -Hyvänen aika.
Katsoimme toisiamme autossa, ja sanoin:
"Se ei ole mikään helvetin onnettomuus."
Ajattelin heti vaimoani.
Hän oli töissä Salomon Smith Barneyssa.
Hän oli kaupungissa. Tiesin, että hänen asiakkaansa -
olivat toisessa Trade Centerin rakennuksessa.
Hän vietti usein aikaa siellä.
Se pelotti minua.
Minulla oli vanha simpukkakännykkä.
StarTAC tai mikä se olikaan.
Yritin soittaa hänelle töihin -
ja kännykkään enkä päässyt läpi.
Ei ääntäkään. Ei signaalia, ei mitään.
Kaupunki oli sekasorrossa.
Ihmiset hylkäsivät autonsa keskelle risteystä.
Unohda se hiton auto! Mennään!
Yritimme päästä sinne, minne piti, eli Churchin ja Veseyn kulmaan.
Pääsimme Maiden Lanen keskelle -
ja jäimme jumiin.
Jätimme pakun ja nousimme ulos.
Aloimme juosta kohti World Trade Centeriä.
Lähestyessämme torneja katsoimme ylös.
Ihmisiä roikkui palkeista.
Mustaa savua tulvi ulos.
Ihmiset heittivät viestejä alas.
"Auttakaa. Olen siinä ja siinä kerroksessa."
Se…
Olimme…
Emme voineet uskoa sitä.
Ylikonstaapeli käski meidän pysyä liikkeellä.
"Meidän pitää päästä perille.
He kertovat, mitä pitää tehdä."
Tulipalo 78. kerroksessa oli uskomaton.
Sieltä kuului rutinaa. En tiennyt, mistä se johtui,
mutta tulipalo vain paheni.
Jotain putosi katosta pääni viereen.
En voinut uskoa sitä. Minun piti päästä pois sieltä.
Olin 78. kerroksessa tulipalon keskellä enkä tiennyt, miten pääsisin ulos.
Halusimme auttaa meitä kohti juosseita ihmisiä.
Yritin mennä avuksi,
mutta ylikonstaapeli tarttui minua niskasta ja veti minut takaisin.
Sitten joku hyppäsi.
Hän putosi eteeni.
Hän kuoli nenäni edessä.
Se oli kamalaa.
Se oli karmea näky.
Emme voineet tehdä mitään.
Näky ei ollut yhtä paha kuin ääni.
Anteeksi…
Kun joku putoaa -
niin korkealta,
se kuulostaa särkyvältä lasilta.
Se särkyy täysin.
New Yorkin murhatutkijana olen nähnyt kuolemaa,
järkyttäviä murhapaikkoja,
väkivaltaa ja paljon muuta.
Yksi järkyttävimmistä asioista, jota en ole ikinä unohtanut,
on se, että ne ihmisparat hyppäsivät mieluummin kuolemaansa -
kuin paloivat elävältä.
Surkea vaihtoehto.
ETELÄTORNIN VAIKUTUSALUE: KERROKSET 77–85
78. KERROS
Kun olin 78. kerroksessa, ajattelin,
että kaksi poikaani tarvitsivat minua mutten tiennyt, miten pääsisin ulos.
Rojua oli liikaa, ja kuumuus oli polttavaa.
Tapasin kaksi naista, ja sinne tuli kaksi miestä.
Löysimme tyhjän portaikon.
Pääsimme 75. kerrokseen,
jossa oli kaksi New Yorkin palomiestä, jotka kiipesivät portaita ylös.
Heillä oli isot tankit selässään ja paljon varusteita.
Käskimme heidän mennä 78. kerrokseen.
He sanoivat meille:
"Älkää huoliko meistä vaan itsestänne.
Häipykää. Hoidamme 78. kerroksen."
Se avasi silmäni sille, miten ihmiset ajattelevat -
ja miten pelastusviranomaiset vastaavat sellaisiin tilanteisiin.
Vauhtia!
Lower Manhattanin poliisipiirit auttoivat ihmisiä pois rakennuksista.
Upper Manhattanin piirit olivat kanssamme.
Siirryimme Park Placeen -
noin puolen korttelin päähän World Trade Centeristä.
He nimittivät joka kerrokseen neljä poliisia auttamaan evakuoinnissa.
Laskeutuessamme tiellämme oli rojua,
mutta pääsimme sen yli ja alas 40. kerrokseen.
Siellä oli hissi, ja poliisi sanoi:
"Tulkaa, vien teidät ulos."
Pääsimme alakertaan. Se oli täynnä pölyä ja rojua.
Se oli uskomatonta. Tuskin näimme eteemme.
Kävelimme ulos ovesta.
En ymmärtänyt, mitä oli tekeillä.
Se oli kaoottista.
Näytin hoitonäkökulmasta yhtä pahalta kuin muutkin,
joten poliisi otti minusta kiinni.
En tuntenut naista yhtään. Tiedän vain, että joku auttoi minut ulos.
Joku otti minusta valokuvan.
Poliisi vei minut istumaan jalkakäytävälle.
Sitten minut vietiin ambulanssiin.
Sitten hän palasi rakennukseen.
Ajoin World Trade Centeriin.
Kun pääsin paikalle, koneen moottori oli keskellä katua.
Yritin löytää sen sarjanumeron,
jotta kone voitaisiin tunnistaa.
Stressaantuneena -
toimin kuin poliisi, kun minun olisi pitänyt olla pomo.
Yritin ajatella selkeästi siinä tilanteessa.
Menin tilapäiseen päämajaan,
joka oli Etelätornia vastapäätä,
ja soitin esimiehilleni.
Olin World Trade Centerin lähellä.
Seisoin siellä yksin ja mietin, mitä tekisin.
Emme harjoitelleet sitä akatemiassa. Sitä ei opetettu.
Olin 27-vuotias.
Tai 28.
Olin silloin aika nuori.
Mitä piti tehdä? Mietin, miten helvetissä…
"Miten pääsen ylös auttamaan hänet pois?"
JoAnn oli tukenani jo pienestä asti.
Hän oli ylpeä urastani ja tuli valmistujaisiini.
Hän lainasi 3 000 dollaria ensimmäiseen talooni.
Voin aina luottaa häneen.
Miten hitossa voisin auttaa häntä?
Etsin ohjausta.
Lopulta näin komisarioni.
Kävelimme kohti etelää ja olimme Verizon Buildingin edessä.
Kuulin jyrinää.
Kännykät eivät toimineet.
Käytin lankapuhelinta.
Puhelin alkoi täristä ja liikkua pöydän poikki.
Luulin sitä metrojunaksi.
Tunsin maan liikkuvan.
Jyrinä koveni.
Luulimme sitä räjähdykseksi kovan äänen vuoksi.
Mutta se oli kuin rullaava kova ääni.
Se kuulosti tältä…
Näin kaiken 30. kerroksesta alaspäin…
Voi hyvä Jumala!
KELLO 9.59
Matalaksi! -Menkää tuonne!
Parin korttelin päästä -
näin valkoisen savun kohoavan Etelätornin luota.
Voi luoja!
Se tuli minua ja pariani kohti -
nopeaa vauhtia.
Me katsoimme vaistomaisesti toisiamme -
ja aloimme juosta kovaa.
Rynnistimme turvaan Symsin tavarataloon.
Komisarioni sanoi silloin:
"Juoskaa, perkele!"
Häipykää täältä!
Juoskaa! -Tulkaa!
Sitten kaikki kanssani olleet poliisit,
jotka auttoivat evakuoinnissa,
ryntäsivät minua kohti kuin sonnilauma.
Kaaduin naamalleni jalkakäytävälle,
ja he juoksivat ylitseni.
En voi syyttää heitä siitä.
Olin tosin vihainen.
Kuulin polveni ja selkäni paukahtavan.
Tunsin heti kovaa kipua.
Minut naulittiin kirjaimellisesti jalkakäytävälle.
En voinut liikkua.
Kahdelle miehelle 23. piiristä,
joiden nimiä en saanut selville,
kävi samoin.
He kysyivät, voinko kävellä. Vastasin: "Voin juosta. Mennään."
Tulkaa!
Yritimme pysyä rojun edellä muttemme onnistuneet.
Käännyimme nopeasti Broadwaylle -
ja polvistuimme suojautuen parhaamme mukaan.
Yritimme päästä 7 World Trade Centeriin.
Se oli suoraan pohjoiseen Kaksoistorneista.
Se näytti turvallisimmalta suojapaikalta.
Ovet olivat lukossa.
Aioin ottaa aseeni esiin ja ampua lasia.
En halunnut jäädä loukkuun kadulle.
Joku työnsi oven auki sisältä käsin ja huusi: "Tulkaa sisään!"
Juoksimme sinne.
Olimme pari-kolmekerroksisessa lasiaulassa.
Lasi murtui sisällä aulassa,
ja paikka täyttyi heti rojulla ja pölyllä.
Se oli elämäni pelottavin hetki,
vaikka olen ollut aika tiukoissa tilanteissa urani aikana.
Tajusin yhtäkkiä -
kuolevani sinne.
Jotkut asiat hidastuivat ja toiset nopeutuivat.
On uskomatonta, mitä aivot voivat prosessoida.
En ole kovin uskonnollinen,
mutta kuollessa on paras selvittää asiat nopeasti.
Silloin minä sanoin: "Jumala…"
Olin ollut raittiina 14 vuotta.
Ajattelin silloin: "Tiedätkö mitä, Jumala? Kiitos viimeisistä 14 vuodesta.
Huolehdi perheestäni."
Ajattelin, että minun piti vain kestää vaikea tilanne.
Rakennus, jossa olin, alkoi täyttyä savusta.
Muistin -
alakoulusta sen, että kun joutui savun keskelle,
piti mennä polvilleen ja ryömiä.
Se savu tosin oli -
paksumpaa alhaalla ja kevyempää ylhäällä.
Olin hämmentynyt ja epäilin kaikkea oppimaani -
Sister Elizabeth at Our Lady of Snows -koulussa vuonna 1968.
Se katosi! Koko torni!
Se on poissa!
Hitto vie!
7 World Tradeen -
ei osunut mitään.
En kuollut.
Minun piti alkaa töihin ja olla hyödyllinen.
Rakennuksen sisällä tuskin näki.
Minulla oli surkea pikku taskulamppu.
Kuulin ihmisten huutavan liukuportaissa, joten menin sinne.
Olin ainoa poliisi siellä.
Hän oli rakennuksen…
En tiedä, oliko hän palopäällikkö vai vartija.
Hän sanoi: "Onneksi poliisit tulivat."
Minä…
"Joo, ratsuväki saapui, ja se olen vain minä."
Etelätorni romahti.
Meidän piti ryhmittäytyä.
Aloimme kävellä kohti Pohjoistornia.
Näin palomiehet.
He kaatoivat vettä silmiinsä.
He itkivät.
Jotkut siviilit olivat paenneet rakennuksesta.
Tartuin yhteen tyyppiin ja halasin häntä isosti.
Hän oli paljon minua vanhempi ja varmaan nelikymppinen.
Hän itki ja…
Se oli shokki.
Olin shokissa. Sanoin, että kaikki järjestyisi.
Pöly laskeutui.
Menimme Ground Zerona tunnettuun paikkaan -
auttamaan evakuoinnissa.
Kun pääsimme sinne, se oli hävinnyt.
Rakennuksen sirpaleita oli Churchin ja Veseyn kulmassa.
Vaikka Etelätorniin iskettiin toisena,
se sortui ensin, koska kone iski alemmaksi,
mikä vaaransi rakennuksen pahemmin.
HELMIKUUN 26. 1993
World Trade Centerin vuoden 93 pommituksen jälkeen -
meille kerrottiin, ettei kone voinut kaataa rakennusta -
pelkän iskun voimasta,
mutta olin siitä eri mieltä.
Häipykää alueelta. Toinen torni romahtaa.
Sanoivatko he… -Kyllä. Se romahtaa.
Käskimme poliisien pitää kaikki kauempana rakennuksesta,
koska toinenkin torni romahtaisi varmasti.
Painukaa hittoon täältä! -Me menemme!
Näin ensihoitajia ja kysyin, minne he olivat menossa.
Hän sanoi: "Palaamme rakennukseen." Sanoin, että he olivat hulluja.
Hän sanoi, että heidän piti auttaa ihmiset pois sieltä.
Tunsin oloni pelkuriksi,
koska aioin häipyä sieltä.
Mietin: "Ja paskat.
En anna palomiehen nolata minua. Jään tänne."
Menkää pois täältä!
Pohjoistornin katolla oli antenni, joka alkoi kallistua.
Aloimme kuulla melua. Minä ainakin kuulin.
Se narisi.
Olimme kahden korttelin päässä.
Kuulin jyrinää.
Sitten näin tornin romahtavan.
KELLO 10.28
Torni romahtaa!
Häipykää sen luota!
Kun rakennus romahti, näin kahden poikani -
rohkaisevan minua -
juoksemaan niin nopeasti kuin voin.
Ja menemään makuulle.
Tule tänne.
Piilouduin katukivetyksen viereen.
Koko 113-kiloinen läski ruhoni -
oli 15-senttisen kivetyksen kyljessä, jotta selviäisin siitä.
Muistin sotilaskoulutukseni ja laitoin jalkani kohti räjähdystä.
Siellä oli hurrikaanin vahvuinen tuuli.
Oikealla oli kuorma-auto, joka oli kaatunut kyljelleen.
Sitten tuli tosi pimeää.
En nähnyt mitään.
Tuli hyvin hiljaista.
Mietin, olinko kuollut.
En tuntenut kipua.
Yhtäkkiä en voinut hengittää yhtään.
Laitoin käteni suuhuni -
ja otin pois sementinpalasia.
Yskin ja olin polvillani.
Nainen tarttui minuun.
Hän vei minut palopostin luo ja puhdisti silmäni.
Hän antoi minulle vettä.
Näen yhä hänen kasvonsa.
Se oli yksi päivän miellyttävimmistä hetkistä.
Joku auttoi minua, kun minulla oli hätä.
Toivoin JoAnnin selvinneen.
Toivoin, että hänen kollegansa pääsivät ulos.
Toivoin useimpien selvinneen.
Sellaisen shokin keskellä -
ei ymmärrä tapahtumien suuruutta.
Olimme Symsin tavaratalossa.
Siellä ostoksilla olleet olivat paniikissa.
"Heidät pitää auttaa ulos."
Savussa oli jotain, mikä poltti silmiäni.
Otimme telineestä miesten taskuliinoja, kastelimme ne ja jaoimme niitä.
Käskimme työntekijöiden ja muiden peittää kasvonsa niillä -
ja yrittää olla hengittämättä savua.
Järjestimme kaikki jonoon ja saatoimme heidät etelään kohti vettä.
Alkakaa mennä.
Siellä oli lauttoja ja yksityisveneitä.
He auttoivat ihmiset pois Manhattanilta.
Minä ja kumppanini emme aikoneet lähteä.
Mietimme, mitä tekisimme.
Ajattelin taas vaimoani ja sitä, oliko hän turvassa.
Päätin yrittää soittaa hänelle kännykällä -
enkä onnistunut vieläkään.
En voinut soittaa, koska kenttää ei ollut.
En voinut soittaa.
Yhteydet olivat poikki.
Yhden tornin antenni hoiti suurimman osan yhteyksistä -
kännyköille, televisioille ja radiolle.
Emme saaneet yhteyttä muihin viranomaisiin.
Meillä oli paikallisyhteys poliisin yksiköihin.
Kuulimme toistemme lähetykset.
Komentokeskus on Veseyn pohjoispuolella.
Selvä.
Mutta ei muuta.
Oli erittäin hiljaista.
Kuulimme vain palomiesten hälytykset,
kun heidän happipullonsa tyhjenivät.
Oli tosi hiljaista mutta silti korviahuumaavaa -
olla kanjonissa, joksi se Manhattanin alue oli muuttunut.
Koin sinä päivänä -
jälkikäteen ajateltuna yksinäisyyttä.
Olin erossa ihmisistä, joiden kanssa tein työtä.
Poliisi vihaa sitä.
Sellaisen tuhon keskellä -
se tunne oli ylivoimainen, koska olin erossa kaikista.
Päätin yrittää etsiä ne, joiden kanssa minun piti olla.
RAVINTOLA
Kävelin baarin ohi. Se oli outoa.
Mieleeni juolahti ajatus.
Kukaan ei suuttuisi, jos menisin baariin -
ja ottaisin shotin Johnny Walkeria.
Alkoholismin tauti -
on aina taustalla ja sanoo:
"Pikku snapsi ei haittaisi."
Hullu mieleni ajattelee sellaista.
Mietin…
"Ei tänään. Minulla on töitä."
Ja…
Olen yhä raitis. Olen ollut jo melkein 38 vuotta.
Olin yhden tähden päällikkö ja vastasin Bronxin rikospoliiseista.
Ryntäsimme kaupunkiin.
Olimme Trinityn ja Libertyn kulmassa, kun Pohjoistorni romahti.
Tajusin, että siellä oli Burger King.
Käytin tilaisuuden hyväksi -
ja tein siitä tilapäisen päämajan.
NYPD:N TILAPÄINEN PÄÄMAJA
Aloin jakaa tehtäviä, ja toimimme koko päivän.
Poliisit juoksivat sinne Brooklynistä ja Upper Manhattanista.
Se oli ainoa kerta urallani, kun en halunnut mennä töihin.
Halusin olla kotona perheeni takia.
Se oli tärkeintä, mutta jouduin odottamaan -
ja kiirehtimään Queensistä Manhattanille.
Tulin sinne Bronxista.
Autoni oli silloin rikki,
ja kaikki paikat olivat kiinni.
Junat pysäytettiin.
Kaikki kävelivät pois Manhattanilta.
Yritin liftata kaupunkiin mutten saanut kyytiä.
Nousin täyteen bussiin Lexington Avenuelta.
Nousin bussista 21 Streetillä ja kävelin asemalleni.
13. POLIISIPIIRI
Monet tuttuni olivat kadonneet.
Kukaan ei tiennyt kenestäkään.
NYPD alkoi toimia kadonneiden parissa.
Siviilien, pelastusviranomaisten…
Monet meistä joutuivat kadonneiden listalle.
Yksiköt, älkää käyttäkö radiota. Naispoliisi on maassa.
Kuuntelimme ihmisiä, jotka olivat jumissa rakennuksessa.
Naispoliisi, missä olet? Missä olit viimeksi?
Ryömin sisään ja ulos luolista ja yritin auttaa ihmisiä,
kunnes kenkäni ja käsivarteni paloivat.
Huolehdimme siitä,
miten voimme hoitaa niin suuren määrän kadonneita,
varmistaisimme, olivatko he kadonneet ja tietäisimme, olivatko he rakennuksessa.
13. POLIISIPIIRI
Lähdin 13. piirin asemalta -
etelään World Trade Centerin luokse.
Menin etsimään naapuriani Bill McGinniä.
Ennen kuin lähdin asunnostani, Billin vaimo oli koputtanut oveeni.
Hän sanoi Billin olleen töissä.
Hän soitti hänelle eikä saanut vastausta.
Lupasin yrittää löytää hänet.
Etsimme vähän. Kysyin kaikilta, olivatko he nähneet Bill McGinniä.
"Hän oli palomiehenä 10th Streetin ja Greenwichin kulmassa.
Oletteko nähneet hänen yksikköään?"
Kysyin yhdeltä palomieheltä, ja hän sanoi:
"Koko se yksikkö on poissa."
Minulle tuli kamala olo.
Hänen tyttärensä Cordelia oli kuusivuotias.
Hän oli käynyt luonani sinä aamuna.
Hän leikki poikani kanssa ja sanoi yhdessä välissä:
"Hammas irtosi." Se oli hänen ensimmäisensä.
Hän sanoi: "En malta odottaa, että saan näyttää isälle."
Hän halusi näyttää sen, ja tämä ei todennäköisesti palaisi kotiin.
Se teki minut tosi surulliseksi.
Päädyimme jotenkin FDR Drivelle Manhattan Bridgen kupeeseen.
Joku huusi: "Menkää takaisin!
Sillalla on pakettiauto! He aikovat räjäyttää sen!"
Kaikki menivät paniikkiin. Minä, kumppanini ja kaikki ihmiset.
Mietin, miksi oikein juoksimme.
Pommiryhmä ei löytänyt pakettiautosta räjähteitä.
Se oli vain hylätty.
Siinä oli aluksi järkeä, koska mietin, mitä seuraavaksi tapahtuisi.
Olimme paniikissa.
Huhuja lensi kaikkialla.
Kahdeksan lentokonetta oli kadoksissa.
Niitä ei ollut löydetty.
Kaikki niistä eivät olleet huhuja.
Pentagoniin oli osunut lentokone.
Lentokone oli pudonnut Pennsylvanian Shanksvillessä.
Useiden hyökkäysten tapahtuessa -
emme tienneet terroristien suunnitelmista.
Iskisivätkö he Empire State Buildingiin -
tai metroon?
Tiesimme vain, että se tapahtui sinä päivänä useassa paikassa.
Kun jatkoimme ihmisten auttamista,
en ollut puhunut vaimolleni.
Yritin taas soittaa hänelle.
Sain lopulta kiinni lapsenvahtimme.
Kysyin, oliko hän kuullut vaimostani, ja…
Hän sanoi: "Hän on tulossa New Jerseystä."
Hän oli kunnossa.
Voin keskittyä paremmin auttamaan -
ja pelastamaan ihmisiä tornien sisältä.
Olin siinä vaiheessa shokissa.
Kärsin nestehukasta ja vaeltelin yksin ympäriinsä.
Menin Woolworth Buildingiin -
ja näin Pete Panuccion,
joka oli ylikonstaapelini 19. piirin yövuoroissa,
ja ilahduin tuttuni näkemisestä.
Hän sanoi: "Hitto, Joanne. Missä olet ollut?"
Helpotuin kovasti, kun tapasin 19. piirin poliisin.
Hän eli.
Olimme vain korttelin tai parin päässä torneista melkein koko ajan.
Tilanne oli niin kaoottinen.
Hän sanoi: "Näytät kamalalta."
Vastasin: "Et näytä itsekään paremmalta."
Joanne ontui pahasti.
Kun näin hänen polvensa,
olisin varmaan itse maannut lattialla itkien,
mutta hän sanoi:
"Olen kunnossa. Tehdään työmme. Menen sairaalaan muiden kanssa."
Joku pomo tuli sinne ja sanoi:
"7 World Tradeen johtavalla kadulla tarvitaan väkeä."
Se paikka paloi.
KELLO 17.20
Rakennuksen ääni kuulosti kuolonkorinalta.
Me juoksimme.
Valtava pölypilvi -
levisi suoraan Broadwaylle.
Mietimme, milloin päivä päättyisi.
Kun pääsin viimein kotiin,
en voinut uskoa päässeeni sinne.
Tyttäreni halasi minua tosi lujaa.
Hän sanoi: "Tiesin, että olit kunnossa.
Istuin kylpyammeessa,
ja 10-vuotiaani pesi minut.
Hän sanoi: "Minulla on sinut.
Olen tosi onnekas, koska tulit kotiin."
Vaimoni ja minä olimme emotionaalisia ja suukotimme tytärtäni.
Hän nukkui vieressämme.
Sellainen melkein kauhunsekainen tunne,
jota olin…
Se lakkasi, kun pääsin kotiin -
ja sänkyyn perheeni luo.
Se oli valtava helpotus.
Nukuin vain noin tunnin.
Kävin suihkussa, laitoin puhtaat vaatteet ja palasin töihin.
Meidän piti palata kello 4.
SYYSKUUN 12. 2001
Poliisilaitoksen järjestäytyessä kaikki saivat selvät ohjeet.
Joka poliisia käytettiin -
World Trade Centerin yhteydessä.
Olin töissä raunioilla.
RAUNIOT: WORLD TRADE CENTERIN ROMAHDUSPAIKKA
Pari päivää myöhemmin komentajani sanoi meille:
"Rikospoliisit, palatkaa asemalle ja vaihtakaa vaatteet -
siviiliasuihin.
Menkää etsimään ryöstäjiä."
Pudistin hänelle päätäni.
Kieltäydyin siitä.
Minä itkin ja olin hysteerinen.
Sanoin, että minun piti palata sinne.
"En mene etsimään rikollisia. En välitä.
Menen sinne etsimään JoAnnia."
Näin komentajani, joka sanoi:
"Mene vain raunioille.
Ole siellä niin monta päivää kuin tarvitsee.
Pidä yhteyttä, jotta tiedämme, että olet kunnossa."
PELASTUSPAIKKA VAIN VIRANOMAISILLE
Kun he tarkistivat kadonneiden listan,
2 976 siviiliä,
37 satama- ja liikennepoliisia,
343 New Yorkin palomiestä -
ja 23 NYPD:n poliisia -
torneissa ja niiden lähellä oli kuollut.
Valitettavasti tunsin monia heistä,
joista yksi oli Moira Smith.
Olin juuri nähnyt hänet 13. piirin vastaanotossa sinä aamuna.
Se sattui, koska hän oli vanhasta naapurustostani.
Moira oli ainoa naispoliisi, joka kuoli tornien sisällä.
POLIISI
Hän oli poliisi minun piirissäni.
Järkytyin, koska Moiralla oli pieni tyttö.
Näin hänet toisinaan pukuhuoneessa -
naisten poliisiasuntolassa. Hän oli söpö punaposkinen tyttö.
Se oli hyvin vaikeaa.
HETKEÄ ENNEN KUOLEMAA
Näimme lehdessä kuvan, jossa Moira pelasti eloonjääneen -
ja auttoi tämän rakennuksesta.
En ole nähnyt aikajanaa siitä, kun saavuin sairaalaan -
ja kun pääsin alakertaan,
mutta se tapahtui varmaan tornin romahtaessa,
joten pelastumiseni oli aika täpärällä.
En tiedä, montako ihmistä konstaapeli Smith -
auttoi ulos World Trade Centeristä ennen minua.
Hän oli uskollinen poliisi.
Hän palasi vaaraan ja yritti pelastaa lisää ihmisiä.
Ajan myötä perheeni -
ymmärsi, ettei JoAnn palaisi kotiin.
Menetimme toivon.
Todellisuus alkoi iskeä.
He tekivät järjestelyt hautaustoimiston kanssa.
Kun palasin töistä samana päivänä,
puhelin soi.
"Brian, Mike-setäsi soittaa."
Kuulin hänen äänensä. Hän oli iso ja vahva tyyppi.
Hänen äänensä murtui. Hän sanoi:
"Soittiko kukaan sinulle?"
Kysyin miksi.
Hän sanoi: "He löysivät JoAnnin."
"Voi perkele."
Hänet löydettiin.
Ja…
Se sattuu vieläkin.
Saimme ainakin -
tietää.
Tiesimme varmasti.
Valitettavasti monet eivät löytyneet.
Eikä heitä ehkä löydetäkään.
Olimme onnekkaita, jos niin voi sanoa,
koska saimme tietää sen parin viikon sisällä.
Tehkää tuohon ämpärijono. Antakaa ne takaisinpäin.
Viimeinen uhri pelastettiin 27 tuntia romahduksen jälkeen.
Sen jälkeen ei löydetty ketään.
Pelastustehtävä muuttui pian ruumiiden etsimiseksi.
Jatkoimme oikeuslääkärin virastossa uhrien tunnistamista -
ja merkitsemistä ja teimme kaikkemme palauttaaksemme heidät perheilleen.
Surukeskus oli surullinen.
Yksi perhe kyseli minulta kaikenlaista -
tehdessäni paperitöitä ja ottaessani hammas- tai hiusharjasta -
DNA:ta tutkimuksia varten.
Se oli sydäntäsärkevää,
koska he olivat pelokkaita ja surullisia.
2 976 siviiliä murhattiin sinä aamuna.
25 vuotta myöhemmin heistä on tunnistettu 60 prosenttia.
40 prosenttia perheistä ei ole saanut haudata ketään.
Vastausten puute tekee hulluksi.
Syyskuun 11. auttoi minua tottumaan kuoleman hajuun.
Näin ruumishuoneella paljon kuolemaa.
Alussa en kestänyt sitä vaan yökkäilin.
Jonkin ajan päästä haju ei enää vaivannut minua.
Tyhjällä parkkipaikalla oli 11–12 kylmäkuljetusautoa.
Joku naistenryhmä toi paikalle kukkia -
ja isoja seppeleitä autossa olleiden kunniaksi.
Peitimme ison alueen valtavalla valkoisella teltalla.
Siitä tuli Memorial Park.
Ihmiset kirjoittelivat seinille.
He kiinnittivät siihen kuvia.
Yksi kuvista…
Lapsi oli kirjoittanut siihen.
Kuvan yläreunassa luki "äiti".
Se muistutti meitä siitä, ketä me etsimme.
KADONNUT
OLETKO NÄHNYT ISIÄ?
Bill McGinn löydettiin muutaman kuukauden päästä.
Hänen vaimonsa kertoi hänen löytyneen edellisenä iltana.
Olin ruumishuoneella. Sinne tuotiin kaksi palomiestä.
En tiennyt, että hänet oli löydetty. Sain tietää myöhemmin.
Huomasin aina, että kun satoi,
hän jätti kengät asuntonsa ulkopuolelle.
Siellä olivat Billin,
Cordelian ja Liamin kengät. Lasten kengät olivat siellä.
Yhtenä päivänä syyskuun 11. päivän jälkeen tulin kotiin, kun satoi.
Näin Liamin ja Cordelian kengät mutten Billin kenkiä.
Silloin tajusin sen. En voinut uskoa, että hän oli poissa.
Aina kun he löysivät pelastusviranomaisen, kaikki pysähtyi.
Hänen ylleen laitettiin USA:n lippu, ja menimme kaikki tekemään kunniaa,
kun hänet tuotiin pois Ground Zerosta.
Se oli…
Siitä tulee kyyneleet silmiin.
Syyskuun 11. päivän jälkeiset raivaustyöt kestivät yhdeksän kuukautta.
Ne jatkuivat toukokuuhun 2002.
Minulla oli vaikeaa.
Olin monesti töissä työkyvytön.
Minä itkin ja…
Olin sikiöasennossa.
Yritin muistaa, mitä tein ja muuta.
Silloin aloin todella pelätä.
Aloin viimeinkin ajatella tapahtunutta. En tiedä.
Murhat jatkuivat.
Ihmisiä kuoli World Trade Centerin ulkopuolella.
Meidän piti säilyttää täysi tutkintahenkilöstö kaduilla.
Se teki jokapäiväisestä rutiinistamme normaalimman,
mutta jatkoimme raivaustöitä.
Jollain komennuksella ryhmämme jäsenen -
käskettiin mennä oikeuslääkärin virastoon.
Joskus kaksi meistä oli raivaustöissä -
Staten Islandissa kaatopaikalla.
KAATOPAIKKA
Fresh Kills oli entinen New Yorkin kaatopaikka Staten Islandilla.
Rojua siirrettiin sinne.
Rikospoliisin vastuulla -
oli tutkia rojua ja yrittää löytää ruumiinosia -
tai ihmisten omaisuutta.
Meille annettiin haravat ja käskettiin tutkia rojua.
"Jos löydätte henkilökortin tai luun,
laittakaa ne ämpäreihin."
Menin sinne vapaaehtoiseksi.
Se oli hyvin tyydyttävää,
koska saatoimme löytää tietoja -
kadonneiden perheenjäsenille.
Myöhemmin he viisastuivat -
ja antoivat suojapukuja,
saappaita, hanskoja ja naamareita rojujen tutkijoille.
Valitettavasti sain sieltä varmaan syövän.
Minulla on eturauhassyöpä.
Olen onnekas. Se huomattiin jo varhain.
Suurin osa siellä työskennelleistä -
sai jonkun syyskuun 11. päivään liittyvän sairauden.
Vuonna 2021 minulle soitettiin, että minulla oli syöpä.
Se oli harvinainen urologinen syöpä. Vain yksi 4 miljoonasta saa sen.
Säälin itseäni ehkä 10 minuuttia,
kunnes oloni muuttui uhrista -
siihen, että olin valmis taisteluun.
"Tehdään se. Revitään se pois minusta."
Ja se siitä.
Sain ihosyvän kasvoilleni.
Kun sain tietää siitä, minua pelotti.
Tähän mennessä enemmän ihmisiä on kuollut 9/11 liittyviin sairauksiin -
kuin itse hyökkäykseen.
Se on hyvin hälyttävää.
Terroristit halusivat tuhota tornit -
niiden symboliikan vuoksi.
He saivat enemmän kuin halusivat,
koska tragedia jatkuu yhä.
Siitä on 25 vuotta.
9/11 MUSEO
Olen haudannut ainakin 50 ystävää.
Ystävää! Ei edes -
tuntematonta.
Heitä on enemmänkin.
Hitto. Kaikki pojat tulivat. -Mitä tapahtuu?
On kiva nähdä. -Näytät hyvältä.
Samoin!
Mitä kuuluu? -Roger.
Jokaisen meistä -
pitäisi vain puhua.
Minä ja Pete puhumme siitä joka vuosi.
Hei, kultaseni.
Koemme tuskan uudelleen.
Miten voit? -Ihan hyvin.
On ihana nähdä sinua. Näytät hyvältä.
Se auttoi, kunnes se ei auttanut.
Tarvitsin psykologin apua.
Katsokaa Manhattania.
Joo.
Miltä täällä tuntuu? -Hyvältä.
Joo. -Tiedän.
Se on outoa. -Joo.
Uusi rakennus on hieno.
Olen ensi kertaa uusissa rakennuksissa.
Niinkö?
McLeod on maalaisjuntti.
Anna veljeni olla. -Miksi?
Rauhoitu, osavaltion mestari. -Joo!
Heräsin kamaliin painajaisiin.
Se on pahinta.
Kun menee nukkumaan, tuntee palavansa kuoliaaksi.
Joka poliisi tuntee varmaan samoin.
Melkein luhistuin.
Sitten 9/11-säätiö tuli avukseni.
"Me autamme sinua."
Olet selvästi vähän järkyttynyt.
Niin olenkin. -Joo. Ei se mitään.
Minua pelotti tulla tänne.
Tuen sitä, että poliisit käyvät mielenterveystutkimuksissa.
Tehkää se. Meillä on vakuutus.
Puhuminen ei haittaa.
En tykkää -
olla tässä paikassa.
En tykkää olla täällä ylhäällä. On ihanaa olla kanssanne.
Tunnen oloni suojatuksi, koska tajuatte sen.
Tiedämme asioita, joita kukaan tässä maailmassa ei tiedä -
eikä saisikaan tietää.
En ikinä käsitellyt sitä. Tyttäreni oli alle kaksivuotias.
Hän halusi tietää, missä isä oli aina, kun menin töihin -
paetakseni näitä helvetin muistoja,
jotta niitä ei tarvitsisi elää uudelleen joka helvetin päivä.
Elämäni ei ikinä palannut ennalleen kuten ei monilla muillakaan.
En pystynyt -
tunnistamaan, mistä oli kyse, koska en nähnyt sitä.
En ymmärtänyt sitä.
Se oli kauhea hyökkäys kansaamme vastaan ja rikospaikka.
Se oli kuukausien ajan hautausmaa.
Mieleni käy ylikierroksilla.
Näen valokuvia Petestä ja Joannesta siltä päivältä.
Näen kuvia Rogerista Pathmarkin parkkipaikalla,
kun hän kaataa vettä päähän. Kaikki palaa mieleeni,
ja sitä on tosi vaikea ajatella.
Minä annoin kaiken tulla ulos suihkussa.
Menin suihkuun -
ja itkin.
Minä itkin ja itkin ja…
En ikinä kertonut sitä kenellekään.
Siten minä sain sen ulos.
Joo.
Kun jäin eläkkeelle, se iski minuun tosi rajusti.
Kuka olin? Olin merkityksetön.
Se muuttaa. -Niin.
Siksi lakkasin juomasta. Kun jää eläkkeelle…
Me selvisimme siitä menemällä baariin. Teimme niin ja puhuimme keskenämme.
Nyt monet tyypit kärsivät helvetisti -
9/11:n ja PTSD:n takia,
joita he eivät olleet ikinä ennen kokeneet.
Te murharyhmässä näitte ruumiita,
kuolleita lapsia ja muuta paskaa, ja teillä kaikilla on se.
Sitä pitää käsitellä,
koska muuten se jäytää ja muuttaa teitä ihmisinä.
Luojan kiitos tästä pikku tapaamisesta.
Luulin vuosien ajan, että vain minä olin sekoamassa.
Enkä ollut. Ja tiedän sen.
Kun tulin tänne… Anteeksi, minulla on… En minä itke vaan sinä!
En tee sitä nyt, mutta kiusaan sinua myöhemmin.
Selvä. -Olet rakas.
Aivot pitää kuivapestä muiden tavoin. Sitä ei voi pitää sisällä.
Olen iloinen, kun näen Brianin naaman. Sinä muutuit täysin tämän aikana.
Tämä on terapiaryhmä. -Niin on.
Katsokaa. -Tämä on turvallinen paikka.
Niin on! -Voimme puhua toisillemme.
Koimme samoja asioita.
Joo.
Mielenterveys on yhtä tärkeä kuin fyysinen.
Nyt minä ymmärrän sen.
Minulta vei 19 vuotta, ennen kuin puhuin siitä terapeuteille.
Minun oli pakko.
En ole mikään supersankari.
Koemme selviytyjän syyllisyyttä. Pomo, olit Burger Kingissä.
Samoin Tommy. Hän ja kaikki olivat siellä.
Kysytte, miksei teille käynyt niin.
Mietitte sitä.
23 NYPD:n poliisia,
37 satama- ja liikennepoliisia -
ja 343 palomiestä kuoli.
Jumala antoi meille muistin syystä.
Meidän pitää muistaa heidät.
Muistaa tapahtunut. Emme saa unohtaa ikinä.
Kaksoistornien tilalla -
on nyt Freedom Tower.
En ole nähnyt sitä näin korkealta. Se on majesteettinen.
Olen iloinen, että näytimme terroristeille.
Tosi iloinen. -Jep.
Elämme kaikki. Selviämme kaikki jollain tavalla.
Arvostan sitä, että he pystyttivät muistomerkin -
pelastusviranomaisille, siviileille -
ja muiden maiden kansalaisille, jotka kuolivat sinä päivänä.
Se on voiman ja sinnikkyyden symboli.
Meidät kaadettiin, mutta nousimme taas maana eikä vain kaupunkina.
Muistomerkki on uskomaton.
Rakennusten jäljet, joissa on ihmisten nimet, ja vesiputous.
Eikö ole kaunis päivä? -On.
Vähän kuin silloin.
Niinkö? -Tuossa on Jimmy Riches.
Hän oli poliisi ennen palomiehen uraa. John Chipura.
Tunnet monia Staten Islandilta.
Timmy McSweeney. Tuossa on Moira.
Terrorismi ei ole vain hyökkäys.
Se on jatkuva tila, joka pyrkii tuhoamaan ihmisten elämät pelolla,
sairaudella ja henkisellä vajaatoiminnalla.
Pahan vastakohta on rakkaus -
sekä ihmiset, jotka todella välittävät.
Tragedian takia tämä maa -
ja varsinkin New York yhdistyivät.
Se näytti minulle, mihin me kykenemme.
Tekstitys: Petri Nauha in me kykenemme.