För 25 år sen ryckte New York-polisen ut till det största massmordet
i USA:s moderna historia.
Det här är verkliga upplevelser, verkliga händelser i detalj.
Det här var vårt största mordfall nånsin.
Tusentals personer dog i attacken.
Vi var inte förberedda.
Vi var inte förberedda som människor, och än mindre som yrkespersoner.
Jag hade inte samma kontroll som i jobbet med utredningar.
Det kändes mest som att jag försökte överleva dagen.
Man inser hur mycket man klarar.
Man inser vad det innebär att vara en lagspelare.
Man inser vem ens partner är.
Man inser hur viktigt livet är.
Halva stan kände nog nån
eller hade en släkting som dog i Trade Center.
Men tiden har gått.
En del av dagens människor har inte upplevt nåt sånt.
Det vet inte hur det är när tragedin slår till.
Hela staden gick samman.
Bakgrund eller nationalitet spelade ingen roll.
Den dagen var vi alla människor.
Tjugofem år senare
förblir det datumet en brytpunkt i mitt liv.
Världen som fanns 10 september är borta.
Det ledde till 20 års krigföring.
Min värld förändrades.
Hela världen förändrades.
Det är vårt jobb att se till att ni kan åka hem och sova.
Familjen måste få veta vem som mördade deras släkting.
Inget är viktigare än medkänsla med offren.
Jag har alltid gillat att få se in i folks liv. Vad hände egentligen?
Man vill få fram sanningen. Det är kriminalarens jobb.
Ens instinkt är att hjälpa folk.
I New York är NYPD…
…det bästa vi har.
Det var helt fantastiskt att titta upp på tornen nerifrån.
Särskilt som unge gjorde man så här.
De bara fortsatte och fortsatte, som en trappa till himlen.
Min faster JoAnn jobbade i World Trade Center.
Hon jobbade i norra tornet på våning 103,
och senare på våning 105.
Hon jobbade för Cantor Fitzgerald, en finansmäklarfirma.
Hon började hos dem när hon var 18.
Hon jobbade sig upp till vice-vd, till delägare.
JoAnn var min faster, men hon var mer som en syster.
Hon tog hand om mig och såg till att jag inte hamnade i trubbel.
Hon var bara 13 år äldre.
När hon började jobba där,
tog hon med mig till Trade Center för första gången.
Som femåring blir man begeistrad över sånt man aldrig sett förut.
Och nu åker jag en hiss som är som en rymdraket.
Man åkte längst upp på ett par minuter, hundra-nånting våningar.
Det knäpper i öronen. Man går ut.
Och när man kom fram till fönstren… Det var liksom…
Det var långt ner.
Det var 110 våningar i vardera byggnaden.
Det kunde vistas uppemot 50 000 personer i dem varje dag.
Byggnaderna hade ett eget postnummer.
Det är nåt…
Var man än bor i USA bor man i ett område med ett postnummer.
Det här två byggnaderna hade ett eget.
De var konstruerade för att tåla hård vind, oväder,
blixtnedslag, flygplan som träffade dem.
De uppfattades som oförstörbara.
26 FEBRUARI 1993
En bomb dödade fem och skadade över 1 000,
i en explosion som skakade World Trade Center
och orsakade kaos på södra Manhattan.
I februari 1993 inträffade ett terroristattentat.
BOMBGRUPPEN
Internationella terrorister placerade sprängmedel i en van
och parkerade den i en källarparkering.
Den exploderade, men skadorna blev minimala.
Nån i närheten av mig sa: "De här tornen är otroliga."
"De tål en så här stor explosion. Det är otroligt."
Jag hade aldrig riktigt tänkt på att tornen var en måltavla
för internationella terrorister före den dan.
Sen insåg jag att de symboliserade styrka.
De symboliserade stolthet.
När man flög över Atlanten
kunde man se tvillingtornen.
Året därpå satte de ut betongavspärrningar
så att ingen kunde komma nära
med en lastbil eller bil fylld med nåt slags sprängladdning.
Då kände man: "Det här händer inte igen."
Det var tisdag.
Vädret var jättefint.
Jag tror inte jag såg ett enda moln.
Och jag skulle till domstolen.
Jag jobbade på anti-brottsenheten, och det var en ficktjuvsrättegång.
Så jag tog färjan in.
Jag går i land på Manhattan-sidan.
Jag börjar gå mot tågstationen.
Medan jag går, bara några steg från färjan,
hör jag flera explosioner.
KL. 08.46
Det lät som…
Jag sa: "Vad fan var det där?"
Men jag fortsätter gå.
Jag tar t-banan till domstolen. Jag skulle vara där klockan nio.
WORLD TRADE CENTER - 13:E POLISDISTRIKTET
Jag vaknade i sovsalen på 13:e distriktets polisstation.
Som polis kan man ibland inte gå hem på ett par dar.
Jag stämplade in och jag minns att ABC News var på.
Jag såg att tvillingtornen hade träffats av ett flygplan.
Det lät som en missil och inte som ett flygplan.
Sen hördes en hög explosion.
Centralen ringde mig och sa att en liten Cessna
hade kraschat i World Trade Center.
Jag såg från West Side Highway
att det inte var nån liten Cessna.
Det var ett stort jäkla jetplan.
Herrejävlar!
Jag slog på polisläget.
Jag visste att en sån sak
skulle leda till många dödsfall.
Jag hade precis lämnat mina två pojkar vid skolan
när jag hörde det på radion.
I New York pågår en stor katastrof den här morgonen.
Som kriminalkommissarie på Manhattan,
troligen den enda i NYPD som bodde på Manhattan,
visste jag att väntades komma in.
Jag åkte hem och bytte om.
Jag var nog ganska ensam om att ta på mig kostym för att åka dit,
för jag hade fått problem när jag kom till ett trippelmord utan kostym.
WORLD TRADE CENTER - 19:E POLISDISTRIKTET
Jag jobbar i 19:e distriktet i polisområdet Manhattan North.
Det här liknade inget annat.
Så de kommer att mobilisera folk från hela staden New York
till World Trade Center.
Jag jobbade som polis i 19:e med Pete Panuccio.
Receptionen kallar in den första en-på-åtta-mobiliseringen,
åtta assistenter och en inspektör.
Vi är på väg mot One World Trade Center.
Joanne Dowd ingick i den första gruppen från 19:e som körde iväg.
Alla skulle sammanstråla i korsningen Church och Vesey.
Jag var där med en kommissarie och sa: "Vi tar en bil. Vi kör dit."
Jag är på tåget.
Jag hoppar av vid kommunstyrelsebyggnaden, den man ser i Law & Order.
Jag går mot de där välkända pelarna,
och alla bara tittar upp.
Mina ögon vänder sig mot det de ser.
Och jag ser det stora, gapande hålet i norra tornet.
Tornen var enorma.
Det var tiotusentals personer i dem varje dag.
Jag kände många där.
Jag ringer genast 212-938 5029.
Det är numret till JoAnns kontor.
Det låter pip, pip, pip. Det var ingen vanlig upptagetton.
Det var snarare en "ur drift"-ton.
Klockan är nio. Hon borde jobba. Jag tänker: "Fan också."
Vi måste ta oss dit.
Och plötsligt…
Det första ljudet som jag trodde var ett eko,
nu hör jag det utan ekot. Det är bara en stor explosion.
Jag faller bokstavligen omkull.
Det kom ett andra plan.
KL. 09.03
Vi är på våning 78 i södra tornet.
Enda skälet till att jag sitter här var att vi stod
på motsatta sidan från där planet flög in.
Jag stöp på ansiktet, och jag hade ingen aning om varför.
Allt blev mörkt.
Folk gråter och skriker.
Jag puffade lite på kvinnan bredvid mig, jag kände henne.
Jag sa: "Gick det bra?"
Hon svarade inte. Hon var död.
Det ligger döda människor överallt.
Det var en ful, kaotisk bild och ingen visste vad som pågick.
Mordgruppen, tillsammans med alla andra,
ingick i en krismobilisering på väg till det området.
Två av mina partners och jag körde med blåljus och sirener,
från 13:e distriktet.
Helt plötsligt väller det ut svart rök ur södra tornet.
Då inser man att nåt har träffat det andra tornet.
-Jisses. -Åh, gud.
-Ett till. -Herregud.
Herregud, alltså.
Vi såg på varandra i bilen och sa:
"Det här är ingen jävla olycka."
Första tanken som slog mig var: "Min fru."
Hon jobbade på ett företag som hette Salomon Smith Barney.
Jag visste att hon var i stan. Jag visste också att hon hade klienter
i en av Trade Center-byggnaderna.
Hon tillbringade ofta tid där.
Så jag kunde inte sluta tänka på det.
Jag hade en mobil, en gammal vikmobil,
som en StarTAC eller vad de hette.
Jag minns att jag försökte ringa henne både på jobbet och på hennes mobil,
men jag kom inte fram.
Det var bara tyst.
Det kom ingen signal, ingenting.
Det var kaos i stan.
Folk överger sina bilar mitt i vägkorsningar.
Glöm biljäveln! Kom nu!
Vi försöker ta oss till platsen vi ska mötas på,
korsningen av Church och Vesey.
Vi tog oss ner för halva Maiden Lane, sen kom vi inte längre.
Vi lämnade bilen och hoppade ut.
Vi börjar springa mot World Trade Center.
När vi närmar oss tornen tittar vi upp.
Det hänger personer ute på balkarna.
Svart rök väller ut.
Folk skickar ner lappar.
"Hjälp mig. Jag är på våning si eller så."
Det är… Man är…
Det går inte att ta in.
Och befälet säger: "Kom igen. Vi måste fortsätta."
"Vi måste ta oss till vårt mål. Där säger de vad vi ska göra."
Branden på 78:e våningen var helt ofattbar.
Man hörde en massa knak. Man visste inte vad som hände,
men branden blev bara värre.
Nåt från taket rasade ner bredvid mitt huvud.
Och man tänker: "Det här är inte sant. Jag måste ut."
"Jag är på 78:e våningen i en brinnande byggnad och vet inte hur jag kommer ut."
Ens instinkt är att hjälpa dem som springer mot en.
Jag vände mig dit,
och min överordnade tog tag i nacken på mig och drog tillbaka mig.
Och nån hoppade…
…och landade framför mig.
Och dödade nån annan framför mig.
Det var brutalt.
Det var brutalt att se.
Det fanns inget vi kunde göra.
Det värsta är inte bilden, det är snarare ljudet.
Förlåt.
När en kropp faller…
…från en så hög höjd…
…låter det som glas som krossas.
Och den vanställs.
Jag är mordutredare i New York så jag har sett död,
hemska mordplatser,
våld och såna saker.
En av de obehagligaste sakerna som jag bär med mig,
är att de här stackars människorna hellre hoppade mot döden
än att brännas levande. Det är inte mycket till val.
SÖDRA TORNETS TRÄFFZON: VÅNING 77-85
När jag var på 78:e våningen, tänkte jag för mig själv:
"Jag har två pojkar som behöver mig, men jag vet inte hur jag tar mig ut."
Det är så mycket skräp och man känner av hettan.
Jag mötte två kvinnor och två män kom fram till oss,
och vi hittade en tom trappa.
Vi kom till våning 75,
och vi mötte två brandmän som var på väg upp för trapporna.
De hade stora gastuber på ryggen. De bar på massor av utrustning.
Vi sa: "Upp till våning 78. Det är riktigt illa."
Jag minns att de svarade:
"Tänk inte på oss. Tänk bara på er själva. Ta er ut."
"Vi tar hand om våning 78."
Det var verkligen en inblick in i hur folk tänker,
och hur räddningspersonal hanterar såna situationer.
Sätt fart!
Polisdistrikten på Lower Manhattan var redan inne och hämtade ut folk.
Alla distrikten från Upper Manhattan var med oss.
Vi flyttade till Park Place,
ungefär ett halvt kvarter från World Trade Center.
De börjar tilldela fyra till varje våning för att hjälpa till med evakueringen.
På väg ner stötte vi en del bråte
som vi lyckades klättra över för att nå våning 40.
Där stod en polis i en hiss som sa: "Hoppa in. Jag ska få ut er."
Vi kom ner till första våningen. Det var damm och saker överallt.
Det var otroligt. Man såg nästan ingenting.
Vi gick ut genom dörren.
Jag förstod inte alls vad som pågick.
Det beskrivs bäst som "kaotiskt".
Ur triage-synpunkt såg jag nog ut som alla andra.
Så en polis kom och grabbade tag i mig.
Jag visste inget om henne.
Jag visste bara att nån hjälpte mig ut. Då fotade nån mig.
Polisen hjälpte mig att sätta mig på trottoaren.
Det var då de förde mig till ambulansen.
Sen gick hon tillbaka in i byggnaden.
Jag kör ner till World Trade Center.
När jag anländer dit ligger det en flygplansmotor mitt på gatan.
Jag tänkte att jag skulle hitta ett serienummer på den,
för identifieringen av planet.
Helt ärligt försatte stressen mig i utredarläget,
när det borde ha varit chefsläget.
Jag var tvungen att börja tänka klart.
Jag går bort till ett tillfälligt högkvarter
som ligger tvärs över gatan från södra tornet
för att ringa mina överordnades högkvarter.
Jag är nästan vid World Trade Center.
Jag står där helt själv och tänker: "Vad gör jag?"
Vi övade inte sånt här i polisskolan. De lärde inte ut sånt.
Jag är 27 år. Eller 28, nåt av det.
Jag var fortfarande relativt ung.
Vad ska jag göra? Jag tänker: "Hur fan kommer jag dit upp och räddar henne?"
JoAnn hade alltid funnits där sen jag var liten.
Hon var stolt över min karriär. Hon kom när jag slutade polisskolan.
Hon lånade mig 3 000 dollar till mitt första hus.
Jag kunde räkna med henne.
Hur fan ska jag hjälpa henne nu?
Jag behövde den vägledningen.
Till sist springer jag på min dåvarande kommissarie.
Vi gick söderut, vi var utanför Verizon-byggnaden.
Och jag hör mullret.
Mobiltelefonerna funkar inte.
Jag pratar i en fast telefon.
Telefonen börjar skaka och flytta sig över bordet.
Jag tänker att det är tunnelbanan.
Jag kände marken röra sig.
Mullret blev högre.
Det lät så högt att vi trodde det var en explosion.
Men det var som ett rullande ljud, ett rullande högt ljud.
Det var som…
Och allt jag ser från våning 30 och neråt…
Herregud!
KL. 09.59
-Ner! -Spring dit!
Ett par kvarter från Trade Center
såg jag vit rök välla fram där södra tornet hade stått.
Herregud!
Och den kom rakt mot min partner och mig i hög fart.
Vi såg på varandra och började, som vi kallar det, "rövhål och armbågar."
Vi rusade mot säkerheten inne i Syms-varuhuset.
I det ögonblicket säger min kommissarie:
"Spring för fan!"
Bort härifrån!
-Spring! -Kom igen!
Alla poliser som var med mig
och hjälpte till med evakueringen
kom mot mig som flock tjurar.
Jag stöp på näsan på trottoaren,
och de bara sprang över mig.
Man kan inte klandra dem.
Men jag blev förbannad.
Jag hörde det knaka till i knäet och i ryggen.
Det gjorde ont med en gång.
Jag blev bokstavligen korsfäst på trottoaren.
Jag kunde inte röra mig.
Två killar från 23:e distriktet,
jag vet inte vad de hette,
råkade ut för samma sak.
De sa: "Kan du gå?" Jag sa: "Jag kan springa. Kom."
Kom igen!
Vi försökte springa ifrån bråtet, men vi hann inte.
Så vi svängde snabbt in på Broadway
och ställde oss på knä och försökte täcka över oss så gott vi kunde.
Vi försöker ta oss in i 7 World Trade,
som ligger precis norr om själva tvillingtornen.
Det såg ut som det säkraste skyddet.
Dörrarna var låsta.
Jag var på väg att dra fram pistolen och skjuta glaset.
Jag ville inte bli fast på gatan.
Nån pressar upp dörren inifrån och skriker: "Kom in!"
Vi sprang in.
Det var i stort sett ett glasatrium på två, tre våningar.
Glaset går sönder i lobbyn,
och stället fylls på ett ögonblick av smuts och damm.
Det var det mest skrämmande ögonblicket i mitt liv.
Och jag har befunnit mig i en del knepiga situationer i min karriär.
Och plötsligt fylls man av insikten av att…
…"jag kommer att dö här."
Vissa saker tycks gå långsammare medan andra går snabbare.
Det är otroligt vad hjärnan kan hantera.
Jag är inte överdrivet religiös.
Men om man tror att man ska dö är det bäst att ordna upp sin skit fort.
Och det var vad jag… Jag sa: "Gud…"
Jag hade varit nykter i 14 år då.
Det som dök upp i huvudet var:
"Vet du vad, Gud? Tack för de senaste 14 åren."
"Ta hand om min familj."
Sen tänkte jag: "Det är över nu. Du måste bara uthärda."
Byggnaden jag befinner mig börjar fyllas av vad jag tror är rök.
Och jag minns från mina första skolår
att när det handlar om rök så ska man ner på alla fyra och krypa.
Förutom att den här röken är tjock längst ner
och tunnare högst upp.
Jag blir alldeles förvirrad och börjar ifrågasätta allt jag lärt mig
av syster Elizabeth på Our Lady of Snows 1968.
Det är borta! Hela tornet!
Det är borta!
Jäklar!
I 7 World Trade träffades vi inte av några större spillror.
Du är inte död.
Sätt fart och jobba. Gör nytta.
Man ser nästan inget inne i byggnaden.
Jag har nån kass liten ficklampa med mig,
och jag hör folk skrika uppifrån rulltrappan, så jag går dit upp.
Jag är den enda i uniform där.
Där var en kille som kanske var brandvakt eller väktare.
Han säger: "Tack och lov, polisen är här."
Och jag bara…
"Ja, kavalleriet är här, och det är jag, och det är inte mycket."
Södra tornet rasade.
Vi måste omgruppera.
Vi börjar gå mot norra tornet.
Jag ser brandmän.
De häller vatten i ögonen.
De gråter.
Vi ser vanliga civila som hade lyckats ta sig ut ur byggnaden.
Jag minns en kille. Jag gav honom en stor kram.
En stor jäkel, mycket äldre än jag, Han var nog i 40-årsåldern…
Han gråter och…
Återigen, chocktillstånd. Jag är i chock.
Jag sa: "Det blir bra."
Dammet lade sig.
Vi gick till det som idag kallas Ground Zero
för att hjälpa till att påskynda evakueringen.
Och när vi kom dit så fanns det bara inte där.
En skärva av byggnaden stod i korsningen av Church och Vesey.
Trots att södra tornet träffas sist
rasar det först eftersom det träffades längre ner.
Det försvagade byggnaden mer.
26 FEBRUARI 1993
Efter bomben i World Trade Center 1993
fick vi lära oss att ett plans kraft inte räckte för att rasera tornet.
Men nu är jag redo omvärdera den tanken.
Bort härifrån. Det andra tornet rasar.
-Har de sagt… -Ja, det rasar snart.
Vi radade upp ett gäng poliser
för att hålla alla borta från byggnaden.
Det var uppenbart att den andra byggnaden skulle rasa.
-Bort därifrån för fan! -Vi går!
Jag ser ett gäng ambulanssjukvårdare och säger: "Vad gör ni?"
Han säger: "Vi ska gå in igen." Jag sa: "Ni är galna."
Han säger: "Nej, det finns folk som behöver komma ut."
Jag kände mig som en fegis…
…som tänkte gå därifrån.
Jag tänkte: "Skit samma, ingen brandman ska få skämma ut mig. Jag stannar."
Sätt fart! Kom igen!
Norra tornet hade en antenn på taket och den började luta.
Vi hörde oljud. Jag gjorde det i alla fall.
Det gnisslade.
Och vi var två kvarter därifrån.
Man hör mullret.
Sen ser jag tornet falla.
KL. 10.28
Tornet rasar!
Bort därifrån!
När den byggnaden rasade, minns jag att jag såg mina två pojkar…
…som peppade mig till att springa så fort jag kunde.
Och kasta mig ner.
Kom hit.
Jag gömmer mig bredvid en trottoarkant.
Alla mina jäkla 115 kilo
inpressade mot 15 centimeter trottoarkant för att överleva.
Jag lärde mig i militären att vända fötterna mot explosionen.
Det var som orkanvindar.
Jag tittade till höger och såg en omkullvält lastbil.
Sen blir det väldigt mörkt.
Jag ser inget. Och allt är oerhört tyst.
Jag undrar om jag är död.
Jag känner ingen smärta.
Och sen, helt plötsligt, kunde jag inte andas alls.
Och jag måste använda händerna och stoppa dem i munnen
och dra ut cementklumpar.
Jag hostar. Jag står på knä.
En kvinna tog tag i mig.
Hon ledde mig till en brandpost för att skölja ögonen. Hon ger mig vatten.
Jag minns hennes ansikte.
Det var ett dagens trevligare ögonblick.
Det var nån som kom och hjälpte mig när jag var i nöd.
Jag var hoppfull om att JoAnn och hennes kollegor hade tagit sig ut.
Jag hoppades att de flesta hade tagit sig ut.
I ett sånt chocktillstånd
kan man inte förstå omfattningen av det man bevittnar.
Vi är inne i Syms-varuhuset.
De som hade varit där och handlat såg panikslagna ut.
"Vi måste få ut folk. Vi måste göra nåt."
Vad än röken innehöll så kändes det som om ögonen brann.
Vi tog herrnäsdukar från ett skyltställ, blötte dem och delade ut dem.
Vi sa till alla där inne att täcka ansiktena med näsdukarna
och försöka låta bli att inandas vad det än var.
Vi fick alla att gå i en lång rad söderut mot vattnet.
Börja gå ombord. Kom.
Där fanns färjor och personer med privata båtar.
De hämtade bort folk från Manhattan.
Jag och mina partners tänkte inte ta oss därifrån.
Vi sa: "Vad gör vi nu?"
Jag tänkte på min fru igen och om hon var i säkerhet.
Jag försökte ringa henne med mobilen igen, utan framgång.
Jag hade ingen täckning. Det gick inte att ringa.
Det fanns inga kommunikationsmedel.
På ena tornet stod sändningsantennen
för de flesta mobiltjänsterna och för tv och radio.
Vi kunde inte kommunicera med andra myndigheter.
Vi har punkt-till-punkt-kommunikation med polisen.
Så man hör varandras meddelanden.
Ledningen är posterad vid Vesey Street.
10-4.
Men inget annat.
Det är extremt tyst.
Det enda man hör är brandmännens larm
på syrgastuberna som börjar tjuta.
Det är så otroligt tyst och samtidigt öronbedövande
i ravinen som den här delen av Manhattan är.
En sak jag upplevde den dagen,
när jag blickar tillbaka, var ensamhet.
Jag hade kommit ifrån mina medarbetare.
Poliser gillar inte det.
I en katastrof av den här magnituden…
…blev det verkligen
nästan som en överväldigande känsla, för man saknade sammanhang.
Jag sa: "Jag får försöka hitta dem jag ska vara med."
Jag får förbi en bar. Och det här är knäppt.
En tanke dök upp i mitt huvud.
"Ingen skulle klandra dig om du gick bakom baren och…
…tog en flaska Johnnie Walker och hällde upp ett glas."
Sjukdomen alkoholism…
…sitter där bak och säger:
"Ett litet glas skulle skada."
Det är samtalen som pågår i min galna skalle. Och jag tänker…
"Inte idag. Jag har jobb att göra."
Och…
Jag är fortfarande nykter. Jag är snart uppe i 38 år.
Jag hade varit polischef i fem år med ansvar för Bronx kriminalutredare.
Vi kastar oss in till stan.
Vi var vid korsningen Trinity och Liberty när norra tornet rasade.
Där inser jag att det finns en Burger King på hörnet.
Så jag tog tillfället i akt
att göra stället till ett tillfälligt högkvarter.
Jag började fördela uppgifter
och vi jobbade hela dagen.
Poliser skyndade sig in till stan från Brooklyn, från Upper Manhattan.
Det var enda gången i min karriär som jag inte ville åka in till jobbet.
Jag ville finnas hemma för min egen familj.
Det var viktigast för mig, men jag tvingades lägga det åt sidan
och skynda mig från Queens till Manhattan.
Jag var på väg in från Bronx.
Min bil strejkade den dan,
och det var galet för allt var stängt. Tågen hade slutat gå.
Alla gick tillbaka från Manhattan,
och jag försökte lifta in till stan utan framgång.
Så jag tog en fullpackad buss på Lexington Avenue,
Jag hoppade av på 21st Street och gick till min polisstation.
Så många jag kände saknades.
Ingen visste var nån var.
Polisen inledde arbetet med att hantera saknade personer.
Civila, räddningspersonal.
Många av oss hamnade på listor över saknade.
Enheter, radiotystnad. Jag har en skadad kvinna.
Polis skadad. Vänta.
Vi lyssnar efter personer som är fast inne i byggnaden.
Kvinnlig polis, var är du? Vilken var din senaste position?
Jag kröp in och ut ur hålrum i försök att nå vem det än var,
tills mina skor blev brända och mina armar blev brända.
Ett problem var:
"Hur hanterar vi mängden saknade personer?"
"Hur verifierar vi att de saknas?" "Hur vet vi att de är kvar i byggnaden?"
13:E DISTRIKTETS POLISSTATION
Jag lämnar polisstationen
och beger mig söderut mot World Trade Center-området.
Jag ville hitta min granne Bill McGinn och se om han mådde bra.
Innan jag gick hemifrån den dan knackade Bills fru på min dörr.
Hon sa att Bill jobbade.
Hon försökte ringa men fick inget svar.
Jag sa att jag skulle försöka hitta honom.
Vi letade ett tag. Jag frågade alla: "Har nån sett Bill McGinn?"
"Han jobbade på stationen vid 10th Street och Greenwich."
Har nån sett den kåren?
När jag frågade en brandman sa han…
"Den kåren är borta."
Jag mådde så dåligt.
Hans dotter Cordelia var sex år och hade varit hemma hos mig på morgonen.
Hon lekte med min son och plötsligt sa hon:
"Jag har tappat en tand!" Hon tappade sin första tand.
Hon sa: "Jag längtar tills jag kan visa pappa."
Tanken på att hon ville visa honom och han troligen inte kom hem,
gjorde mig väldigt ledsen.
Vi befann oss nära FDR Drive vid Manhattan Bridge.
Jag minns att jag såg nån som skrek: "Backa!"
"Det står en van på bron! De ska spränga bron!"
Alla fick panik.
Jag, mina två partners och folkmassan.
Jag tänkte: "Vad fan springer vi för?"
Bombgruppen hittade inga sprängämnen
eller nåt fel på bilen. Den var bara övergiven.
Men till en början verkade det rimligt,
för jag tänkte: "Vad händer härnäst?"
Vi hade panik.
Det gick rykten om allt möjligt.
De sa nåt i stil med att åtta plan saknades.
Ingen visste var de var.
Men allt var inte bara rykten.
Vi fick veta att Pentagon hade träffats.
Vi hörde om flygkraschen i Shanksville, Pennsylvania.
Med så många attacker på flera ställen,
visste vi inte vad terroristerna planerade.
Vi visste inte om Empire State Building stod på tur.
Vi visste inte om tunnelbanan skulle drabbas.
Vi visste bara att det var den här dan som gällde,
och att det hände på flera ställen.
Medan arbetet fortlöper och vi fortsätter att hjälpa människor,
hade jag ännu inte pratat med min fru.
Jag gör ett nytt försök att ringa.
Till slut får jag tag på personen vi hade anlitat för barnomsorg.
Jag frågade om hon hade hört av min fru och…
Hon sa: "Ja, hon är på väg. Hon är i New Jersey."
Hon hade klarat sig.
Det gjorde att jag kunde fokusera bättre, hjälpa till
och förhoppningsvis rädda personer som satt fast i tornen.
Vid det här laget är jag i chocktillstånd.
Jag var uttorkad och jag gick omkring ensam.
Jag går upp till Woolworth-byggnaden
och råkar springa på Pete Panuccio,
min överordnade från 19:e distriktet som jag brukade jobba natt med,
och jag tänker: "Där är nån jag känner!"
Han säger: "Herregud, Joanne, var har du varit?"
Att återförenas med en polis från 19:e distriktet var en enorm lättnad.
Hon lever.
Och vi hade aldrig varit längre isär än ett eller två kvarter.
Så kaotisk var platsen.
Han säger: "Du ser för jävlig ut."
Jag sa: "Du är inte heller så snygg."
Joanne haltade kraftigt.
När jag såg hennes knä, tänkte jag
att jag själv nog hade legat på marken och ylat och gråtit.
Men hon var:
"Vi mår bra. Nu gör vi det vi måste. Jag åker till sjukhuset när alla gör det."
Nån chef kommer förbi och säger:
"Vi behöver folk på gatan ner mot 7 World Trade."
Stället stod i lågor.
KL. 17.20
Det lät som en dödssuck.
Vi sprang.
Det uppstod ett enormt dammoln
som spred sig längs Broadway.
Och man tänker: "När tar den här dan slut?"
När jag till slut kom hem,
kunde jag inte fatta att jag var hemma.
Min dotter kramade sönder mig…
…och sa bokstavligen: "Jag visste att du var okej."
Och jag bokstavligen satt i ett badkar,
och min tioåring tvättade mig.
Hon sa: "Jag tar hand om dig."
"Jag har tur som fick hem dig."
Min fru och jag var mycket känslosamma och vi pussade min dotter.
Hon sov i vår säng den natten.
Det var en känsla som närmast kan liknas vid fasa
som jag släppte i den stunden av att bara vara hemma,
ligga i sängen och vara med min familj.
Det var en stor lättnad.
Jag sov nog bara en timme.
Jag duschade, tog på rena kläder och återvände till jobbet.
De sa åt oss att komma 04.00.
Medan avdelningen styrdes upp fick alla specifika instruktioner.
Alla kriminalare användes på nåt sätt
i samband med World Trade Center.
Jag jobbade nere vid The Pile.
The Pile: Platsen där World Trade Center rasade (Ground Zero)
Efter ett par dar sa mitt befäl till oss:
"Alla kriminalare ska till kontoret, byta om och ta på civila kläder."
"Ni ska ut och spana efter plundrare."
Jag skakade på huvudet åt honom.
Jag sa "nej".
Jag grät. Jag var hysterisk.
Jag sa: "Jag måste dit in igen."
"Jag tänker inte leta efter plundrare. Jag bryr mig inte."
"Jag går in dit. Jag letar efter JoAnn. Jag går in."
Då ser jag mitt befäl, och han säger:
"Gå tillbaka in i The Pile."
"Stanna där så länge du behöver. Det kvittar hur länge."
"Men håll kontakten. Låt oss veta att du mår bra."
RÄDDNINGSPLATS ENDAST BEHÖRIG PERSONAL
När de hade skrivit ner listan över saknade,
fick vi veta att 2 976 civila,
37 poliser från Port Authority,
343 brandmän från New York City
och 23 poliser från New York-polisen
hade dött i och runt tornen.
För egen del, olyckligtvis, kände jag ganska många av dem.
Bland annat Moira Smith.
Jag hade sett henne vid receptionen på stationen på morgonen.
Det var tungt för hon kom från mina gamla kvarter.
Och Moira var den enda kvinnliga polisen som dog där inne.
Hon jobbade som polis i mitt distrikt.
Jag sa "va?". Jag kände Moira och hon hade en flicka.
Ibland såg jag hennes dotter i omklädningsrummet
till kvinnornas sovsal.
Hon var så söt med röda kinder.
Det var väldigt jobbigt.
MINUTERNA INNAN HON DÖR
Vi såg ett foto i en tidning av Moira som räddar en överlevande,
och leder ut honom ur byggnaden.
Jag vet inte klockslaget när jag kom till sjukhuset
eller när jag kom ner,
men det måste ha varit ungefär när tornet rasade.
Hade det dröjt bara lite längre hade jag inte överlevt.
Och polisassistent Smith… Jag vet inte hur många
hon hjälpte ut ur Trade Center innan hon hjälpte mig.
Hon var orubbligt hängiven sin uppgift som polis.
Hon gick tillbaka in i faran för att försöka rädda fler.
Allt eftersom tiden gick insåg alla i min familj
att JoAnn inte skulle komma hem.
Vi förlorade hoppet.
Verkligheten går upp för en.
Så de arrangerade allt med begravningsbyrån.
Dagen när de ordnade med arrangemangen kom jag hem från jobbet.
Telefonen ringer.
"Brian, det är din farbror Mike."
Jag hörde det på hans röst. Han är en stor och bastant kille.
Han var gråtfärdig. Han sa: "Ja."
"Har nån ringt dig?"
"Nej, hur så?"
Han sa: "De har hittat JoAnn."
"Helvete också."
Nu har de hittat henne.
Och…
Det gör ont än idag.
Men nu visste vi i alla fall.
Vi visste det säkert.
Tyvärr är det många som inte har hittat någon.
De gör det kanske aldrig.
Vi hade tur, om man kan säga så,
att få det beskedet under de första veckorna.
Här uppe. Jag behöver en hinklina.
Den sista personen räddades 27 timmar efter raset.
Efter det, inga fler.
Räddningsinsatsen övergick snabbt i en sökinsats.
På rättsmedicinska institutet fortsatte processen med att identifiera,
märka upp och göra allt vi kunde
för att återlämna de här personerna till familjerna.
Sorgcentrat var ledsamt.
Jag minns särskilt en familj som ställde alla möjliga frågor
medan jag sköter pappersarbetet och tar emot tand- och hårborste
så att vi kan få utvinna dna från dem.
Det var hjärtskärande att se rädsla och sorg i deras ansikten.
2 976 civila mördades den morgonen.
Tjugofem år senare har 60 procent identifierats.
Fyrtio procent av familjerna har inget att begrava.
Och utan svar blir man knäpp.
Den 11 september hjälpte mig att vänja mig vid lukten av död.
Jag såg så mycket död i bårhuset.
Först klarade jag det inte. Jag kväljdes.
Efter ett tag bekom lukten mig inte längre.
Vi hade 11 eller 12 kylbilar uppställda på en tom tomt.
En kvinnogrupp kom och började ta med sig blommor dit,
stora kransar att lägga framför bilarna för att hedra människorna i dem.
Vi täckte hela området med ett stort vitt tält,
och det blev Memorial Park.
Folk skrev saker på väggen.
De satte upp foton.
På en av bilderna…
…hade ett barn skrivit nåt och längst upp stod det "mamma".
Det var en påminnelse om vem vi letade efter.
SAKNAD
HAR DU SETT PAPPA?
Efter ett par månader hittades min granne Bill McGinn.
Hans fru berättade: "De hittade honom igår kväll."
Jag var på bårhuset den dan och minns att vi fick in två brandmän.
Jag visste inte att han var den ena. Det fick jag veta senare.
En sak jag hade tänkt på
var att han ställde skorna utanför lägenheten när det regnade.
Där stod Bills, Cordelias och Liams skor. Barnskorna stod jämt ute.
En dag efter den 11 september kom jag hem och det regnade.
Jag såg Liams och Cordelias skor, men Bills skor stod inte där.
Då sjönk det in. Jag sa: "Jag kan inte fatta att han är borta."
Varje gång vi hittade nån ur räddningspersonalen stannade allt upp.
Vi lade en amerikansk flagga över, och alla reste sig upp och gjorde honnör
medan den personen fördes ut från Ground Zero.
Det var…
Man fick tårar i ögonen.
Sökinsatsen efter den 11 september varade i nio månader.
Jag tror att den pågick till maj 2002.
Jag hade det jobbigt.
Jag tillbringar tiden på ett jobb där jag inte fungerar.
Jag gråter och…
…och ligger i fosterställning.
Jag försöker nämligen återskapa i huvudet vad jag gjorde, och olika saker…
Det var då jag blev riktigt rädd.
Jag började nog till slut tänka på det som hände. Jag vet inte.
Folk fortsatte att mörda.
Folk fortsatte dö orelaterat till World Trade Center.
Vi var tvungna upprätthålla kriminalpolisbemanning på gatorna.
Man fick tillbaka lite normalitet i sin vardagsrutin,
men vi befriades inte från sökinsatsen.
Vår grupp turades om att arbeta hos rättsläkaren,
och ibland jobbade två av oss med sökinsatsen
på deponeringsplatsen i Staten Island.
Fresh Kills var en nerlagd soptipp för staden New York i Staten Island,
och de flyttade rasmassorna dit.
Det var kriminalpolisens ansvar
att gå igenom rasmassorna och försöka hitta kroppsdelar
eller föremål som tillhörde personer.
I början gav de en en kratta och sa: "Gå igenom det."
"Om ni hittar id-handlingar eller nån skelettdel,
lägg det i hinkarna."
Jag anmälde mig frivilligt och det var oerhört tillfredsställande
för förhoppningsvis skulle man ha information att delge
nån familjemedlem under arbetets gång.
Efter ett tag lärde de sig.
De började dela ut skyddsoveraller,
stövlar, handskar och masker när man skulle gå igenom skräpet.
Olyckligtvis är det nog därifrån min cancer kommer.
Jag har fått diagnosen prostatacancer.
Jag hade tur. De upptäckte den tidigt.
De flesta som jobbade där
drabbas av nån 11 september-relaterad sjukdom.
Jag fick ett meddelande 2021 i mobiljäveln att jag hade cancer.
Det var en ovanlig urologisk cancer. En på fyra miljoner män drabbas.
Jag tyckte synd om mig själv i kanske tio minuter,
sen gick jag ifrån att känna mig lite som ett offer till att känna:
"Jag är redo. Nu kör vi. Nu får vi ut den här skiten ur mig."
Och det var det.
Jag fick hudcancer i ansiktet.
När jag fick beskedet blev jag rädd.
Till dags dato har fler personer dött av 11 september-relaterade sjukdomar
än antalet personer som dog dagen då attacken skedde,
och det är oerhört oroväckande.
Jag tror att terroristerna initialt ville slå ut tornen
på grund av det de symboliserade.
Jag tror att de fick mer valuta för pengarna
för tragedin bara fortsätter.
Det är snart 25 år sen.
Jag har begravt minst 50 vänner.
Vänner! Då räknar jag inte… ens folk jag inte känner.
Det är mer än så.
-Herregud, här är alla pojkarna. -Vad händer där?
-Fint att ses, broder. -Du ser bra ut.
Tack detsamma.
-Hur är det? -Roger.
Varenda en av oss…
…borde bara prata.
Jag och Pete pratar. Vi pratade om det varje år.
Hej, raring.
Vi återupplevde smärtan.
-Hur är det? -Jag är okej.
Det känns bra att se dig. Du ser så bra ut.
Och det hjälpte. Tills det inte gjorde det längre.
Jag behövde söka hjälp.
-Se på Manhattan. -Så…
Ja.
-Hur känns det här uppe? -Bra.
-Ja. -Jag vet.
-Det är lite konstigt. -Ja.
Den nya byggnaden är fin.
Det är första gången jag är i de nya byggnaderna.
Är det sant?
MacLeod, den bondjäveln.
-Låt min broder vara! -Varför?
-Lugna dig, delstatsmästaren. -Ja.
Jag vaknade av hemska drömmar.
Det är det värsta.
Man lägger sig och det känns som att bli levande begravd.
Det finns inte en polis därute som inte känner likadant.
Jag fick nästan ett sammanbrott.
Men då steg 11 september-stiftelsen in och sa: "Vi finns här för dig."
"Vi hjälper dig."
Det märks att du är lite upprörd.
-Skakad? Det är jag. -Skakad. Det är okej.
Jag var rädd för att komma hit.
Jag har blivit en förespråkare för att män ska få sin mentala hälsa undersökt.
Gör det bara. Försäkringen täcker det. Gör det.
Det skadar inte att prata.
Jag tycker inte om…
…att vara här på platsen.
Jag gillar det inte här uppe. Jag älskar att vara med er.
Jag känner mig skyddad för att ni fattar.
Vi vet saker som ingen annan på jorden nånsin kommer att veta,
och troligen inte borde veta.
Jag har själv aldrig tagit itu med det.
Min dotter var inte ens två.
Hon ville veta var pappa var alla dar jag gick till jobbet
för att fly undan minnena.
För att inte behöva återuppleva den här skiten varje dag i mitt liv.
Mitt liv har aldrig blivit detsamma. Många andra har det likadant.
Jag hade inget sätt…
…att identifiera vad jag hade att göra med för jag kunde inte se det.
Jag förstod det inte.
Det var en fruktansvärd attack på vår nation. Det är en brottsplats.
I många månader var det en gravplats.
Det snurrar i huvudet nu,
och jag ser på foton av Pete och Joanne den dan.
Jag ser på foton av Roger på Pathmarks parkering.
Du häller vatten över huvudet.
Allt kommer tillbaka, och det är jobbigt att tänka på det.
Min ventil blev duschen.
Jag ställde mig i duschen,
och jag grät.
Och jag grät och jag grät och…
…jag berättade det aldrig för nån.
Det var så jag fick ur mig det.
Ja.
När jag gick i pension drabbade det mig så hårt.
Vem är jag nu?
-Jag är irrelevant för världen. -Det förändrar en.
Jag slutade dricka. När man går i pension…
Hur hanterar vi det? Vi går till baren.
Det var så vi gjorde, och vi pratade med varandra om det.
Men nu finns det killar där ute som plågas svårt av den 11 september
och PTSD som de aldrig tog itu med under karriären.
Ni mordutredare som ser döda kroppar,
döda barn och sånt, ni lider allihop av det.
Man måste ta itu med skiten
för annars växer det och förändrar en som person.
Gudskelov för det här lilla mötet.
I alla år har jag trott att bara jag tappade förståndet.
Men det var inte bara jag. Jag vet det.
Att komma hit… Förlåt, jag måste… Jag gråter inte! Ni gråter!
Jag retas inte framför kamerorna, jag sparar det. Jag älskar dig.
Du måste kemtvätta hjärnan som vi andra.
Håll det inte inne.
Jag blir glad av att se Brians ansikte. Han är som en helt annan person nu.
-Idag är det här en terapigrupp. -Ja.
-Se på det här. -Det är en trygghetszon.
Ja!
Vi kan prata tryggt med varandra.
Vi har gått igenom samma skit.
Ja.
Den mentala hälsan är lika viktig som den fysiska.
Och nu förstår jag det.
Men det tog mig 19 år innan jag pratade med psykologer om det.
Jag var tvungen.
För jag är ingen superhjälte.
Man har dåligt samvete för att man överlevde.
Du var på Burger King, chefen. Tommy var där. Alla var där.
Man säger: "Varför inte jag?" Man tänker på det.
Det var 23 New York-poliser,
37 Port Authority-poliser
och 343 brandmän som dog.
Gud gav oss minnen av en anledning.
Och det är att minnas dem.
Att minnas vad som hände och att aldrig glömma.
På platsen där tvillingtornen stod
står idag Freedom Tower.
Jag har aldrig sett så här högt uppifrån. Det är majestätiskt.
Och jag är glad att vi tryckte upp det i ansiktet på dem.
-Det gläder mig. -Ja.
Vi lever allihop.
Vi överlever på ett eller annat vis.
Och jag uppskattar minnesplatsen de ordnade
till minne av räddningspersonal, civila
och alla medborgare från andra länder som dödades den dan.
Det är en symbol för styrka och motståndskraft.
De knockade oss, men vi reste oss igen.
Som nation, inte bara som stad.
Minnesplatsen är fantastisk.
Byggnadernas avtryck och namnen och vattenfallet.
-Vilken vacker dag. -Ja.
Inte olikt den dan.
-Är det sant? -Jimmy Riches, precis där.
Han var polis innan han blev brandman. John Chipura.
-Du känner många från Staten Island. -Jisses. Timmy McSweeney.
Och här har vi Moira.
Terrorism är inte bara en attack.
Det är ett konstant tillstånd av att förstöra folks liv med rädsla,
med sjukdom, med mental oförmåga.
Motvikten mot ondskan är…kärlek
och människor som genuint bryr sig.
Genom den tragedin har nationen,
särskilt här i New York, samlats.
Det visar mig vilken kapacitet vi har. förstöra folks liv med rädsla,