25 РОКІВ ТОМУ ПОЛІЦІЯ НЬЮ-ЙОРКА РЕАГУВАЛА НА НАЙЖАХЛИВІШЕ МАСОВЕ ВБИВСТВО
В СУЧАСНІЙ ІСТОРІЇ СПОЛУЧЕНИХ ШТАТІВ.
Це справжній досвід, справжні подробиці тих подій.
Це наймасштабніші вбивства, яке ми коли-небудь фіксували.
Внаслідок цього нападу загинули тисячі людей.
Ми не були готові.
Ми не були готові як люди, не кажучи про професійну готовність.
Я не відчував себе таким впевненим, як під час слідчих дій.
Я просто хотів пережити той день.
Ти дізнаєшся, з якого ти тіста,
що означає бути командним гравцем,
хто твій партнер
і наскільки важливе життя.
Гадаю, у половини міста були знайомі
або родичі, які загинули у Всесвітньому торговому центрі.
Але час минув.
Деякі сучасні люди цього не переживали.
Вони не бачили, як буває, коли трапляється трагедія.
Усе місто згуртувалося.
Національність чи походження не мали значення.
Того дня ми всі були людьми.
Двадцять п'ять років по тому
я можу сказати, що ця подія розділила моє життя на «до» і «після».
Світу, який існував 10 вересня вже немає.
Це призвело до 20 років війни.
Світ для мене змінився.
Увесь світ змінився.
Наше завдання — забезпечити вам спокійний сон.
Сім'ї важливо знати, хто вбив їхнього родича.
Співчуття жертвам — ось що найважливіше.
Я завжди любив зазирати за лаштунки.
Що насправді сталось?
Хочеться дізнатися правду.
Що детективи й роблять.
Твій інстинкт — допомагати людям.
У Нью-Йорку поліція Нью-Йорка…
найкраща.
УБИВСТВО: НЬЮ-ЙОРК
Дивитися на вежі знизу було найдивовижнішим відчуттям.
Особливо в дитинстві. Ти просто робив ось так.
Дивишся, а їм кінця-краю нема — як сходи в небеса.
Моя тітка Джоенн працювала там.
Спершу на 103 поверсі Північної вежі,
а тоді на 105-му.
Вона працювала на Кантора Фіцджеральда, брокерську фірму.
Вона почала працювати в 16 років.
Вона стала віце-президенткою, партнеркою.
ДжоЕнн була моєю тіткою, але більше нагадувала сестру.
Завжди дбала про мене, щоб я не потрапив у халепу.
Вона була лише на 13 років старша.
Коли вона почала там працювати,
я вперше відвідав торговий центр.
У п'ятирічному віці
ти захоплюєшся тим, чого ніколи раніше не бачив.
Я зайшов у ліфт, а він був наче ракета.
За кілька хвилин ти вже нагорі, на висоті понад сто поверхів.
Вуха закладає. Виходиш.
А коли підходив до вікна, це було так…
Донизу було далеко.
Сто десять поверхів у кожній вежі.
Там могло бути понад 50 000 людей у будь-який день.
У веж був свій поштовий індекс.
І це…
Подумайте: де б ви не жили в США, у кожного району є свій поштовий індекс.
І ці дві вежі мали свій індекс.
Їх спроєктували протистояти сильним вітрам, бурям,
ударам блискавок, літаків.
Вони здавалися невразливими.
Від вибуху бомби, що сколихнула Всесвітній торговий центр
загинуло п'ятеро й поранено понад 1000 осіб.
У Нижньому Мангеттені повний хаос.
У лютому 1993 року стався теракт.
САПЕР
Міжнародні терористи підклали вибухівку у фургон
і припаркували його в підземному гаражі.
Він вибухнув, але пошкодження були незначними.
Хтось біля мене казав: «Ці вежі неймовірні.
Вони витримали такий потужний вибух. Аж не віриться».
До того дня я ніколи не думав, що Вежі-близнюки —
мішень міжнародних терористів.
І тоді я зрозумів, що вони — символ сили.
Вони були символом гордості.
Після перельоту через Атлантичний океан
було видно вежі-близнюки.
Наступного року встановили цементні огорожі,
щоб ніхто не міг під'їхати
на вантажівці чи автомобілі з вибуховим пристроєм.
Тоді була думка: «Добре, цього більше не повториться».
11 ВЕРЕСНЯ 2001 РОКУ
Був вівторок.
Гарна погода.
У небі не було ні хмаринки.
Я мав іти до суду.
Я працював у відділі боротьби зі злочинністю.
Це був суд у справі про кишенькову крадіжку.
Я поїхав туди на поромі.
Вийшов з порома на Мангеттені.
Почав іти до залізничного вокзалу.
Щойно я на кілька кроків відійшов від порома,
як почув серію вибухів.
8:46
Звуки були такі…
Я сказав: «Що це за чортівня?»
І продовжив іти.
Я сів у метро, щоб доїхати до суду.
Я мав бути там о дев'ятій.
УСЕСВІТНІЙ ТОРГОВИЙ ЦЕНТР — 13-ИЙ РАЙОН
Я прокинувся в гуртожитку для детективів у 13-й дільниці.
Коли працюєш у поліції, часом не буваєш удома по кілька днів.
Я відмітився. Памятаю, був увімкнений канал ABC News.
І я побачив, що у вежі-близнюки врізався літак.
Це було схоже на ракету, а не на літак.
Потім стався гучний вибух.
Мені подзвонив диспетчер і сказав, що маленька «Сессна»
щойно врізалася у Всесвітній торговий центр.
А з Вестсайдського шосе я бачив,
що це була не маленька «Сессна».
Це був великий літак.
Твою ж нахрін!
Я увімкнув режим поліціянта.
Я знав, що такий інцидент
спричинить велику кількість жертв.
Я щойно висадив своїх синів біля 116-ї школи,
а тоді почув це по радіо.
Уранці в Нью-Йорку сталася велика катастрофа.
Я був командиром детективів у Мангеттені,
і, мабуть, єдиним, хто жив на Мангеттені, тож я знав, що від мене чекатимуть дій.
Я пішов додому й перевдягнувся. Я був чи не єдиним,
хто одягнув костюм на цей виклик.
У травні в мене були проблеми, бо я приїхав на потрійне вбивство не в костюмі.
УСЕСВІТНІЙ ТОРГОВИЙ ЦЕНТР — 19-ТА ДІЛЬНИЦЯ
Я був у 19-й дільниці патрульної служби Північного Мангеттена.
Цей було безпрецедентно.
Для реагування на ситуацію в торговому центрі мобілізували
людей по всьому Нью-Йорку.
Я служила поліціянткою в 19-й дільниці разом із Пітом Пануччіо.
Диспетчер спершу викликав «одного з вісьмома» —
вісьмох поліціянтів і сержанта.
Ми прямуємо до Всесвітнього торгового центру.
Джоан Дауд була з першою групою копів з 19-ї дільниці, що поїхали у фургоні.
Ми всі мали зустрітися на розі Черч та Весі.
Я був там із лейтенантом. Я сказав: «Візьмімо авто.
Поїдьмо туди».
Я був у потязі.
Вийшов біля муніципальної будівлі. Вона є в серіалі «Закон і порядок».
Поки я йшов до цих культових колон,
усі дивилися вгору.
Я теж глянув, на що вони дивляться.
І побачив велику діру в Північній вежі.
Ті вежі були величезні.
У кожній щодня бували десятки тисяч людей. Я знав, що там стільки людей.
Я негайно подзвонив на 212-938-5029.
Це номер офісу Джоенн.
І почув: «Біп-біп-біп». Це не був типовий гудок «зайнято».
Це був гудок «не працює».
Дев'ята ранку. Вона мала бути на роботі. А я подумав: «Чорт.
Нам треба туди.
І раптом
перший звук, який, як мені здалося, я почув у відлунні,
я почув без відлуння.
Просто великий вибух.
Я впав на тротуар.
Був ще один літак, бляха.
9:03
Ми були на 78 поверсі Південної вежі.
Я зараз сиджу тут лише тому, що, коли прилетів літак,
ми стояли з протилежного боку будівлі.
Я лежав обличчям на підлозі. І я не розумів чому.
Усе потемніло.
Люди плакали й кричали.
Поруч зі мною була знайома жінка, я її трохи підштовхнув.
Я запитав: «Ви цілі?»
Відповіді не було, і я зрозумів, що вона мертва.
Усюди лежали мертві люди.
Це була дуже жахлива, хаотична сцена, і ніхто не знав, що коїться.
Відділ убивств разом з усіма
брав участь у терміновій мобілізації в той район.
Ми з двома партнерами їхали
з мигавками й сиренами з 13-ї дільниці.
А тоді ми побачили, як із Південної вежі почав вириватися дим.
Стало ясно, що щось влучило в іншу вежу.
-Боже мій. -Боже.
Ще один.
Боже мій.
Господи.
Ми подивилися один на одного в авто й сказали:
«Це не випадковість, бляха».
Перша моя думка була про дружину.
Вона працювала на компанію «Саломон Сміт Барні».
Я знав, що вона в центрі.
Я також знав, що в неї був основний клієнт
в одній із веж торгового центру.
Я знав, що вона часто бувала там.
Тож мене поглинули ці думки.
У мене тоді був такий розкладний телефон
по типу StarTAC чи як там їх називали.
Я намагався подзвонити їй на роботу,
подзвонити на мобільний. Я не міг додзвонитися.
Була мертва тиша.
Не було сигналу, нічого.
У центрі був хаос.
Люди кидали авто посеред перехресть.
Забудь про автівку! Тікаймо!
Ми намагалися дістатися туди, де ми повинні бути,
а саме на перехрестя Черч і Весі.
І ми доїхали до середини Мейден Лейн
і застрягли там.
Ми вийшли з фургона,
а тоді почали бігти до Всесвітнього торгового центру.
Ми наближалися до веж і дивилися вгору.
Люди там висіли на балках.
З будівлі йшов чорний дим.
Люди кидали вниз записки.
«Допоможіть мені. Я на цьому чи тому поверсі».
Це…
Ви…
Це неможливо осягнути.
Тоді сержант сказав: «Ходімо. Уперед.
Ми маємо дістатися туди, куди треба.
Там нам скажуть, що робити».
Пожежа, що сталася на 78 поверсі, була немислимою.
До нас доносився тріск, ми не знали, що відбувається,
а пожежа тільки посилювалася.
Повз мою голову пролетіло щось, що впало зі стелі.
І думка: «Це якийсь жах. Треба забиратися звідси».
Я подумав: «Я на 78 поверсі будівлі, що горить, а я не знаю, як вибратися».
Хотілося допомогти людям, які бігли на нас.
Я збиралася це зробити,
а сержант схопив мене за шию
і відтягнув назад.
А тоді хтось стрибнув
і приземлився переді мною.
І вбив когось на моїх очах.
Це було жахливо.
Жахливо було дивитися.
Ми нічого не могли вдіяти.
Картинка не так сильно засіла в мозку, як звук.
Вибачте.
Коли тіло падає
з такої висоти,
то звук, як у скла, що бється.
І це суцільний жах.
Я детектив відділу вбивств Нью-Йорка, тож я бачив смерть,
жахливі сцени вбивств,
насильство й таке інше.
Найбільш тривожним для мене завжди було те,
що ці бідні люди воліли радше стрибнути з висоти,
ніж згоріти заживо.
Варіантів не було.
ЗОНА УДАРУ ПІВДЕННОЇ ВЕЖІ: ПОВЕРХИ 77–85
Коли я був на 78 поверсі, я думав:
«У мене є двоє синів, яким я потрібен, а я не знаю, як звідси вибратися».
Там була купа уламків і відчувалася висока температура.
Я зустрів двох жінок, а тоді підійшло ще двоє чоловіків,
і ми знайшли порожні сходи.
Ми спустилися на 75-й поверх,
а там двоє пожежників підіймалися сходами.
В обох на спині були великі балони. Вони були навантажені спорядженням.
Ми сказали: «Ідіть на 78-й, там кошмар».
Я пам'ятаю, як вони сказали:
«Не турбуйтеся про нас. Потурбуйтеся про себе.
Ідіть. Ми подбаємо про 78-й поверх».
Це відкрило мені очі на те, як люди думають,
і як рятувальники діють у таких ситуаціях.
Уперед!
Інші дільниці Нижнього Мангеттена вже були в будівлях і виводили людей.
Усі дільниці Верхнього Мангеттена були з нами.
Ми перемістилися на Парк Плейс,
за пів кварталу від Всесвітнього торгового центру.
Почали призначати по чотири людини на поверх для допомоги в евакуації.
Ми спускалися й натрапили на уламки.
Нам вдалося перелізти через них і дістатися до 40-го поверху.
Там у ліфті був поліціянт, який сказав:
«Заходьте, я вас витягну».
Ми спустилися на перший поверх. Там була купа пилу й повний безлад.
Це було щось. Було майже неможливо щось розгледіти.
Ми вийшли.
Я не дуже розумів, що відбувається. Найкраще це можна описати словом «хаос».
Певно, вигляд у мене був такий самий поганий, як і в інших,
бо підійшла якась поліціянтка й схопила мене.
Я її не знав. Я нічого про неї не знав.
Я знав лише, що хтось мені допомагає.
Потім хтось мене сфотографував.
Поліціянтка відвела мене й посадила на тротуар.
Тоді мене відвели до швидкої.
Потім вона повернулася в будівлю.
РОДЖЕР ПАРРІНО
Я їхав до Всесвітнього торгового центру.
РОДЖЕР ПАРРІНО
Коли я прибув на місце,
посеред вулиці валявся двигун літака.
І я подумав, що слід пошукати на ньому серійний номер,
щоб допомогти з ідентифікацією.
В умовах стресу
я перейшов у режим детектива, коли мав перейти в режим начальника.
Мені довелося змусити себе перебороти це.
Я підійшов до тимчасового штабу,
який був навпроти Південної вежі,
щоб зателефонувати до головного штабу.
Я був майже біля Торгового центру.
Я стояв там сам і думав: «Що мені робити?»
В академії до такого не готували.
Такого нас не вчили.
Мені було 27.
Чи 28, одне з двох.
Тоді я ще був молодим пацаном.
Я думав: «Що робити? Як у біса мені…
Як підійнятися туди, щоб урятувати її?»
Із самого мого дитинства Джоанн завжди була поруч.
Вона пишалася моєю кар'єрою, приходила на мій випуск з академії.
Коли я купляв перший будинок, вона позичила 3000.
Я міг на неї розраховувати.
Як як же я мав їй допомогти?
Я потребував такої підтримки.
Зрештою я натрапив на мого тодішнього лейтенанта.
БРАЯН МАКЛЕОД
Ми пішли на південь і опинилися перед будівлею «Верайзон».
Тоді я почув гуркіт.
Телефони не працювали.
Я розмовляв по стаціонарному.
Телефон почав вібрувати і їхати по столу.
Я думав, що це через метро.
Я відчула, як затремтіла земля.
Гуркіт посилився.
Ми думали, що це вибух. Так гучно було.
Але це був просто гуркіт, дуже гучний.
Це було так…
Я побачив, що все з 30 поверху й нижче…
Боже!
9:59
-Пригнись! -Сюди!
За кілька кварталів від Торгового центру
я побачив білий дим на місці південної вежі.
Боже!
І він насувався просто на нас із партнером
у швидкому темпі.
Ми двоє інстинктивно глянули один на одного й,
як ми кажемо, дали драла.
І ми прямували до безпечного місця — універмагу «Сімс».
Мій лейтенант у ту мить сказав:
«Біжи, бляха!»
Забираймося звідси!
-Уперед! -Тікайте!
І всі копи, які були зі мною
й готувалися допомагати в евакуації,
бігли на мене, як стадо биків.
Я впала долілиць на тротуар,
а вони побігли через мене.
Ну, їх не можна звинувачувати.
Хоча я був розлючена.
Я чула, як тріснули коліно, спина.
Мені одразу стало боляче.
Мене буквально розіп'яли на тротуарі.
Я не могла рухатися.
А ще двоє хлопців із 23-ї дільниці,
чиїх імен я й не взнала…
Те саме сталося з ними.
Вони такі: «Ти можеш іти?» Я сказав: «Навіть бігти. Уперед».
Ходімо!
Ми намагалися втекти від уламків, але не могли.
Тож ми просто звернули на Бродвей,
впали на коліна й намагалися якомога краще сховатися.
Ми намагалися потрапити в 7-й корпус,
розташований північніше самих веж-близнюків.
Здавалося, це був найбезпечніший притулок.
Двері були зачинені.
Я хотів дістати пістолет і почати стріляти в скло.
Я не хотів, щоб мене накрило на вулиці.
Хтось штовхнув двері зсередини з криком:
«Заходьте!»
Ми забігли.
А це скляний атріум на два-три поверхи.
У вестибюлі розбивалося скло,
і все заповнювалося брудом і пилом.
Це справді була найстрашніша мить мого життя.
А за свою кар'єру я потрапляв у кілька небезпечних ситуацій.
А тут раптом приходить усвідомлення:
«Я тут помру».
Здається, наче щось сповільнюється, коли інше прискорюються.
Дивовижно, що мозок здатен опрацювати.
Я не надто набожний.
Але якщо думаєш, що помреш, краще швиденько привести все до ладу.
І це я й зробив.
Я сказав: «Боже…»
На той час я не пив уже 14 років.
І я подумав:
«Знаєш що, Боже? Дякую за останні 14 років.
Бережи мою сім'ю».
Я думав: «Це кінець. Треба його перетерпіти».
ПІТ ПАНУЧЧІО — РОДЖЕР ПАРРІНО ДІМ 7 — ПІВНІЧНА ВЕЖА
Будівля, в якій я перебував, заповнилася тим, що я вважав димом.
І я пам'ятаю
ще з початкової школи, що під час задимленості
треба стати на коліна й повзти.
Тільки цей дим був концентрованішим
знизу й рідкішим зверху.
Це мене дуже збентежило й змусило засумніватися в усьому, що я дізнався
від сестри Елізабет в школі Богоматері Сніжної в 1968 році.
Вона впала! Уся вежа!
Вона впала!
От дідько!
У 7-му корпусі
нас ніщо не зачепило, ніякі великі уламки.
Ти не мертвий.
До роботи. Будь корисним.
Усередині майже нічого не було видно.
У мене був фіговий ліхтарик,
і я почув крики людей десь на ескалаторі,
тож я пішов туди.
Я був там єдиним поліціянтом.
Там був чоловік. Якийсь, не знаю, пожежник чи охоронець.
Він мені: «Слава Богу, копи тут».
А я такий…
«Так, підмога прибула, це я, але цього мало».
Південна вежа зруйнувалася.
Треба було перегрупуватися.
Ми пішли до Північної вежі.
Я побачив пожежників.
Вони заливали воду в очі.
Плакали.
Були й цивільні, яким удалося втекти з будівлі.
Пам'ятаю, я схопив одного чоловіка й міцно обійняв.
Дорослий чоловік, старший за мене, мабуть, за сорок…
Він плакав і…
У мене знову був шок.
Я в шоці. Я сказав: «Усе буде добре».
Пил осів.
І ми пішли до місця, яке зараз відоме як «Граунд-Зіро»,
щоб прискорити евакуацію.
Коли ми прийшли, будівлі просто не було.
Посеред перехрестя Черч і Весі лежав уламок будівлі.
Південна вежа, попри те, що її вразили другою,
упала першою, оскільки удар припав на нижній рівень,
що значно послабило міцність будівлі.
26 ЛЮТОГО 1993 РОКУ
Після вибуху у Всесвітньому торгового центрі в 1993 році,
нас навчали, що літак не може знести вежу
лише силою свого удару.
Я в таке більше не вірив.
Забирайтеся з району. Друга вежа падає.
-Вам сказали… -Так, вона скоро впаде.
Ми вишикували поліціянтів,
щоб вони не підпускали нікого до будівлі,
бо було очевидно, що впаде й друга.
-Валіть звідси! -Ми йдемо!
Я бачив багато швидких. Я спитав: «Чуваче, що ти робиш?»
Він мені: «Ми повернемося туди». А я: «Ти божевільний».
Він відповідає: «Ні, звідти треба вивести людей».
І я почувався боягузом через те,
що збирався піти.
Я сказав: «До дідька.
Я не дам пожежнику себе присоромити. Я залишуся».
Рухайтеся! Швидко!
На Північній вежі була антена, і вона почала нахилятися.
Ми почали чути звуки.
Я точно.
Якийсь скрип.
А ми були за два квартали.
Чутно було гуркіт.
І тоді я побачив, як вежа падає.
10:28
Вежа падає!
Забирайтеся звідти!
Коли будівля падала, я пам'ятаю, що перед очима в мене були двоє синів…
Вони підганяли мене,
щоб я біг якомога швидше.
І ліг долілиць.
Ідіть сюди.
І я сховався за бордюром.
Моя 114-кілограмова тушка
втиснулася за 15-сантиметровим бордюром, щоб вижити.
Я згадав військовий вишкіл і направив ноги в бік вибуху.
Було щось на зразок ураганного вітру.
Я подивився праворуч, а там на бік упала вантажівка.
Тоді стало дуже темно.
Нічого не було видно.
І стало дуже тихо.
Я замислився, чи не помер я.
Я не відчував болю.
А тоді раптом я взагалі не міг дихати.
Я мав запхати руки в рот
і витягти шматки цементу.
Я стояв на колінах і кашляв.
Мене схопила якась жінка.
Відвела мене до пожежного гідранта, щоб промити очі.
Дала мені води.
Я не бачив її обличчя.
Чесно, це був один із найприємніших моментів дня.
Хтось прийшов мені допомогти, коли я був у біді.
Я сподівався, що ДжоЕнн вижила.
Я сподівався, що люди, з якими вона працювала, вижили.
Я сподівався, що більшість людей вижила.
У стані такого шоку
ви не можете осягнути масштаби того, що бачите.
УНІВЕРМАГ «СІМС»
Ми були в універмазі «Сімс».
На обличчях людей, які прийшли туди щось купити, були ознаки паніки.
«Слід витягти цих людей, щось робити».
Що б не було в тому димі, від нього в мене пекло очі.
Ми взяли чоловічі кишенькові хустки, що були на вітрині,
змочили й почали роздавати.
Ми сказали всім працівникам і відвідувачам закрити ними обличчя
і спробувати не вдихати те, що було в повітрі.
Ми змусили всіх гуртом піти на південь, у бік річки.
Усе, проходьте. Уперед.
Там організували пороми й були люди з приватними човнами.
Вони вивозили людей із Мангеттена.
Ми з напарниками не збиралися їхати.
Ми думали, що робити далі.
Я знову подумав про дружину й те, чи вона в безпеці.
Я вирішив спробувати набрати її ще раз.
І я знову не додзвонився.
Не міг нікому додзвонитися. Не було сигналу.
Просто не міг.
Зв'язку не було.
На одній вежі була антена, яка забезпечувала основний сигнал
для мобільних телефонів, телебачення та радіо.
У нас не було зв'язку з іншими установами.
У нас був прямий зв'язок із поліційною дільницею.
Тому було чутно повідомлення інших.
Командний пункт на північ від Весі-стріт.
10-4.
І більше нічого.
Була неймовірна тиша.
Чути було лише, як спрацьовують
кисневі датчики пожежників, які вони носять на спині.
Була тиша, але вона оглушувала
в тому районі Мангеттена.
У той день я пережив те,
що, якщо зараз подумати, було самотністю.
Відірваність від людей, з якими я працюю.
Для копа це халепа.
У такій катастрофічній ситуації
це відчуття стало
майже нестерпним, тому що ти просто відірваний від усього.
Я сказав: «Піду пошукаю тих, із ким я маю бути».
РЕСТОРАН ПАБ
Я проходив повз бар.
Це дивно.
Мені дещо спало на думку.
«Тебе ніхто не засудить, якщо ти зайдеш до бару,
візьмеш собі пляшку "Джонні Вокера" і наллєш собі чарку».
А з алкоголізмом
все просто. Ти кажеш собі:
«Трохи випивки не завадить».
Ось такі діалоги лунали в моїй очманілій голові.
І я такий…
«Не сьогодні. Є робота».
І…
Я не вживаю алкоголь і зараз. Скоро буде 38 років.
Я був командиром з однією зіркою й очолював детективів Бронкса.
Ми кинулися в центр.
Ми були між Трініті й Ліберті,
коли обвалилася Північна вежа.
На розі Трініті й Ліберті я помітив «Бургер Кінг».
Я скористався нагодою
й перетворив його на тимчасовий штаб.
ТИМЧАСОВИЙ ШТАБ ПОЛІЦІЇ
Я почав роздавати завдання,
і ми працювали звідти того дня.
Копи приїжджали в центр з Брукліна, Верхнього Мангеттена.
Це був єдиний раз за всю мою кар'єру, коли я не хотів іти на роботу.
Я завжди хотів підтримати свою родину.
Це був мій пріоритет але, на жаль, я мав відмовитися від нього
й поспішити з Квінса на Мангеттен.
Я їхала з Бронкса.
У той день моє авто не заводилося,
і це був кошмар, бо все було зачинено.
Потяги зупинили.
Усі поверталися з Мангеттена пішки.
Я намагалася зловити авто, але марно.
Я сіла в забитий автобус на Лексінгтон-авеню.
А тоді вийшла на 21-й вулиці й пішла пішки до своєї дільниці.
Зникло стільки людей, яких я знала.
Ніхто не знав, де хто є.
Поліція Нью-Йорка почала займатися розшуком людей.
Цивільні, рятувальники…
Багато хто з нас був у списку зниклих.
Підрозділи, вимкніть радіо. У мене поранена жінка.
Поліціянтку поранено.
Ми прислухалися до людей під завалами.
Поліціянтко, де ви? Де ви були востаннє?
Я пролазила в порожнечі, намагаючись дістатися до того, хто там був.
Це призвело до того, що в мене обгоріли черевики й руки.
Виникали занепокоєння:
«Як оцінити кількість зниклих безвісти осіб?
Як перевірити, чи вони зникли?
Як узнати, чи вони ще в будівлі?»
13-ТА ДІЛЬНИЦЯ
Я вийшла з 13-ї дільниці й пішла на південь до Всесвітнього торгового центру.
Я пішла пошукати свого сусіда Білла Макґінна, і перевірити, як він.
До того, як я пішла з дому,
до мене постукала дружина Білла.
Вона сказала, що Білл працює.
Вона дзвонила йому. Відповіді не було.
Я сказала: «Як буду в центрі, пошукаю».
Ми трохи подивилися.
Я питала людей: «Хтось бачив Білла Макґінна?
Він із пожежної частини на 10-й вулиці та Ґрінвічі.
Хтось бачив цю бригаду?»
Я спитала одного пожежника, а він такий…
«Тієї бригади вже нема».
Мені було так погано.
Його дочці Корделії було років шість,
і вона приходила тоді до мене вранці.
Вона гралася з моїм сином, а потім сказала:
«Боже, у мене випав зуб!» Випав її перший зуб.
«Коли тато прийде додому, я йому покажу його!»
Думати про це й те, що він не повернеться додому,
було дуже сумно.
Ми якось опинилися біля Мангеттенського мосту, біля магістралі ФДР.
Пам'ятаю, як хтось кричав: «Назад!
На мосту фургон! Вони підірвуть Мангеттенський міст!»
Паніка охопила всіх.
Мене, моїх партнерів і всіх людей.
А тоді я подумав: «Якого біса ми біжимо?»
Сапери пішли туди, вибухівки там не було, це був звичайний фургон.
Його просто покинули.
Але спочатку це було логічно,
бо я думав: «Що далі?»
У нас була паніка.
Ходили різні чутки.
Зникло десь вісім літаків, про які тоді ще не було жодної інформації.
Але дещо не було чутками.
Ми дізналися, що влучили в Пентагон.
Ми дізналися про авіакатастрофу у Шанксвіллі, штат Пенсільванія.
З огляду на те, що теракти відбувалися в різних місцях,
ми не знали, що саме планували терористи,
чи не вдарять вони по Емпайр-Стейт-Білдінг.
чи не підірвуть щось у метро.
Ми знали, що день такий, що це відбувалося в багатьох місцях.
Ми продовжували допомагати людям,
а я ще не не розмовляв із дружиною.
Я знову спробував їй подзвонити.
Зрештою, я зміг додзвонитися до няні, яку ми найняли для дітей.
Я спитав, чи чула вона щось від дружини.
Та відповіла: «Так, вона їде. Вона в Нью-Джерсі».
З нею все було гаразд.
Це дозволило мені зосередитися на наданні допомоги
й спробувати врятувати людей, які опинилися в пастці під вежами.
На той момент у мене був шок.
У мене було зневоднення, і я блукала там сама.
Я підійшла до Вулворт-Білдінг
і побачила Піта Пануччіо,
мого сержанта з 19-ї дільниці, з яким я працювала по ночах,
і подумала: «Нарешті хтось знайомий!»
А він: «Боже, Джоанно, де ти була?»
ПІТ ПАНУЧЧІО ДЖОАН ДАУД
Зустріч із поліціянткою з 19-ї дільниці була великим полегшенням.
Вона жива.
І ми весь час були лише за один чи два квартали одне від одного.
Ось який там панував хаос.
Він каже: «Вид у тебе жахливий».
А я йому: «Ти й сам не красунчик».
Джоан сильно кульгала.
Я побачив її коліно й подумав…
Мабуть, я лежав би на підлозі й вив від болю, а вона сказала:
«Ми цілі. Нумо працювати. Я поїду в лікарню, коли ми всі поїдемо».
І тут підходить якийсь бос і каже:
«Нам потрібні люди на вулиці, що веде до 7-го корпусу».
Там усе горіло.
17:20
Для мене це був передсмертний стогін.
Ми побігли.
Через Бродвей пролетіла
гігантська хмара пилу.
І ти такий: «Коли цей день закінчиться?»
Коли я нарешті повернулася додому,
я не могла повірити, що я вдома.
Моя донька так мене обняла, що аж ребра захрустіли.
А ще сказала: «Я знала, що з тобою все гаразд».
Я знала».
І я сиділа у ванні,
а моя десятирічна донька мене купала.
Вона сказала: «Я з тобою.
Мені так пощастило, що ти повернулася».
Ми з дружиною були дуже схвильовані й цілували доньку.
Тієї ночі вона спала з нами.
І це відчуття майже страху чи чогось такого,
по суті,
мене покинуло, коли прийшов додому,
був у ліжку, з родиною.
Це було таке полегшення.
Я спав усього десь годину.
Пішов у душ, одягнув свіжий одяг і вийшов з дому на роботу.
Нас просили повернутися о 4:00.
12 ВЕРЕСНЯ 2001 РОКУ
Коли дільниця організувалася, усі отримали конкретні інструкції.
Кожен детектив якимось чином був залучений
до допомоги після теракту.
Я працював у «Купі».
КУПА: МІСЦЕ ОБВАЛУ ВСЕСВІТНЬОГО ТОРГОВОГО ЦЕНТРУ (ГРАУНД-ЗІРО)
За кілька днів мій командир сказав нам:
«Кримінальний підрозділ, поверніться в офіс, перевдягніться
в цивільний одяг.
Тепер підете ловити мародерів».
А я похитав головою.
Я відмовився.
Плакав. У мене була істерика.
Я сказав: «Мені треба повернутися туди.
Я не піду шукати мародерів. Мені байдуже.
Я піду туди. Я шукатиму Джоенн. Я йду туди».
А тоді я глянув на свого командира, він сказав:
«Повертайся в "Купу".
Будь там скільки завгодно, скільки знадобиться.
Будь на зв'язку. Повідомляй, що все гаразд».
РЯТУВАЛЬНА ОПЕРАЦІЯ ВХІД ЛИШЕ ДЛЯ УПОВНОВАЖЕНИХ ОСІБ
Коли підрахували й склали список «зниклих безвісти»,
ми дізналися, що загинули 2976 цивільних осіб,
37 поліціянтів портової адміністрації,
343 пожежники
й 23 поліціянти Нью-Йорку,
які перебували в цих вежах і навколо них.
На жаль, я знав багатьох із них.
Одінією з них була Мойра Сміт.
МОЙРА СМІТ
Того ранку я бачив її перед стійкою в 13-й дільниці.
Мене це зачепило, бо вона була з мого старого району.
А Мойра була єдиною поліціянткою, яка загинула всередині.
МОЙРА СМІТ
Вона працювала в моїй дільниці.
Я така: «Що?» Я знала Мойру, у неї була маленька дочка.
Іноді я бачила її в роздягальні, у жіночому поліційному гуртожитку.
Така гарненька, із червоними щічками.
Було дуже важко.
ЗА КІЛЬКА ХВИЛИН ДО СМЕРТІ
Ми бачили фото з нею в одній із газет, де Мойра рятувала вцілілого,
виводячи його з будівлі.
Я не рахував, скільки минуло часу, відколи я спустився
й мене відвезли до лікарні, але, мабуть, саме тоді вежа й обвалилася.
Навряд чи в мене було багато часу. Мабуть, я загинув би.
А поліціянтка Сміт… Я не знаю, скільком
вона допомогла вибратися до того, як допомогла мені.
Вона була віддана своїй роботі.
Вона повернулася в небезпеку й намагалися врятувати людей.
З часом моя сім'я
зрозуміла, що Джоенн не повернеться додому.
Ми втратили надію.
Дійшло, що це все по-справжньому.
Тож вони домовилися з похоронним бюро.
У той день, коли вони це зробили, я повернувся додому з роботи.
Задзвонив телефон.
«Браяне, твій дядько Майк дзвонить».
Я чув це в його голосі. А він великий, кремезний чоловік.
Голос здригається.
Він такий: «Отже».
Спитав: «Тобі хтось дзвонив?»
А я: «Ні. А що?»
А він мені: «Джоенн знайшли».
«От чорт».
Її знайшли.
І…
Мені досі боляче.
Але принаймні
ми знали.
Знали напевно.
На жаль, багато людей так і не знайшли.
І ніколи не знайдуть.
Нам пощастило, якщо так можна сказати,
що ми почули це в перші кілька тижнів.
Сюди, потрібне відро. Передайте назад.
Останню людину врятували за 27 годин після обвалу.
БАРБАРА БУТЧЕР
А потім уже все.
Місія з порятунку швидко перетворилася на місію з ексгумації.
У бюро судово-медичної експертизи ми продовжували процес ідентифікації,
маркування та робили все можливе,
щоб повернути тих людей їхнім родинам.
У домі скорботи було дуже сумно.
Була одна родина, вони засипали мене запитаннями,
поки я заповнював документи, брав зубну щітку чи щітку для волосся
й обробляв їх, щоб отримати ДНК.
Було дуже боляче
бачити на їхніх обличчях страх і смуток.
Того ранку було вбити 2976 цивільних.
Двадцять п'ять років по тому ідентифікували 60 %.
У 40 % сімей немає кого ховати.
А без відповідей можна збожеволіти.
Одне можна сказати про 11 вересня: я звикла до запаху смерті.
У морзі я бачила смерть.
Спочатку було важко. У мене був блювотний рефлекс.
А через деякий час цей запах мене вже не турбував.
У нас було 11 або 12 рефрижераторів, які стояли на порожньому майданчику.
Якась група жінок почала приносити квіти й великі вінки
й класти їх перед вантажівками на честь тих, хто був усередині.
Ми покрили весь район величезним білим наметом.
Там потім організували Меморіальний парк.
Люди писали щось на стіні.
Прикріплювали фотографії.
І одне таке фото — очевидно, там дитина щось нашкрябала —
угорі було підписане: «Мама».
І це було нагадуванням, кого ми шукали.
ЗНИКЛА
ВИ БАЧИЛИ МОГО ТАТА?
Мого сусіда Білла Макґінна знайшли за кілька місяців.
Його дружина сказала: «Його знайшли вчора ввечері».
Я була в морзі того дня. Пам'ятаю, як принесли двох пожежників.
Я не знала, що він був серед них. Я дізнався про це пізніше.
Я завжди помічала, що, коли йшов дощ,
він завжди залишав взуття біля квартири.
Там стояло взуття Білла, Корделії і Ліама. Дитяче взуття завжди було там.
І якось після 11 вересня я прийшла додому, а йшов дощ.
Я побачила взуття Ліама, Корделії, а взуття Білла там не було.
І мене накрило. Я казала: «Не віриться, що його не стало».
Коли знаходили рятувальника, усе зупинялося.
Над ним клали американський прапор,
ми всі ставали й салютували,
поки цю людину відвозили з «Граунд-Зіро».
Це було…
На очі навертаються сльози.
Повне відновлення після 11 вересня тривало дев'ять місяців.
Це тривало до травня 2002 року.
Мені було важко.
Я проводив час на роботі, де не міг працювати.
Я плакав і…
Був у позі ембріона.
Я намагаюся згадати, що я зробив і всяке різне.
Тоді мені стало дійсно страшно.
Я почав осмислювати те, що сталося.
Убивства продовжувалися.
Люди продовжували помирали біля Торгового центру.
Тому нам довелося утримувати на вулицях повний штат слідчих.
Це повернуло трохи нормальності в щоденну рутину,
але нас не звільнили від відновлювальних робіт.
У ту чи іншу зміну когось із нашої групи призначали до бюро судмедекспертизи,
а іноді двоє з нас брали участь у пошукових роботах
на полігоні в Стейтен-Айленді.
Фреш Кілз — це колишнє звалище на острові Статен-Айленд.
Туди звозили уламки.
Завдання детективного бюро полягало
перегляді цих уламків і пошуку частин тіла
чи речей, які комусь належалию
Дали граблі й сказали: «Пройдіться тут ними.
Як знайдете документи чи те, що схоже на кістки,
кладіть у відра».
Я зголосився там працювати,
і це було надзвичайно втішно,
бо була надія, що ти давав якусь інформацію члену сім'ї.
Потім вони стали розумнішими.
Для роботи з уламками почали видавати захисні костюми,
чоботи, рукавички й маски.
На жаль, мабуть, там я і заробив собі рак.
У мене діагностували рак простати.
Мені дуже пощастило. Його виявили на ранніх стадіях.
Більшість людей, які спрацювали там,
в результаті отримали захворювання, пов'язані з 11 вересня.
У 2021 році я отримав повідомлення на телефон, курва, що в мене рак.
Рак сечостатевої системи, рідкісний — буває в одного чоловіка з 4 000 000.
Я жалів себе хвилин десять,
а тоді від думок жертви
перейшов до таких думок: «Я готовий.
Зробімо це. Виживімо цю хрінь із мене».
І все.
У мене рак шкіри обличчі.
Я злякався, коли дізнався.
Зараз більше людей померли від хвороб, пов'язаних з 11 вересня,
ніж у день теракту,
і це дуже непокоїть.
Гадаю, терористи хотіли знищити ці вежі
через те, що вони символізували.
Гадаю, вони отримали більше вигоди, ніж очікували,
бо трагедія триває.
Минуло 25 років.
Я поховала щонайменше 50 друзів.
Друзів! Я не рахую тих,
з ким не знайома.
Їх більше.
УСЕСВІТНІЙ ТОРГОВИЙ ЦЕНТР, КОРПУС 3
-Боже. Ось усі чоловіки. -Що там відбувається?
-Радий зустрічі. -Чудовий вигляд.
Дякую! І в тебе!
-Як справи? -Роджере.
Кожному з нас
треба просто розмовляти.
Ми з Пітом розмовляємо. Ми щороку розмовляємо про це.
Привіт, люба.
Щоб пережити біль.
-Як справи? -Усе гаразд.
Радий тебе бачити. У тебе гарний вигляд.
І це допомогло.
До пори, до часу.
Мені знадобилася психологічна підтримка.
-Глянь на Мангеттен. -Такий…
Так.
-Як ви тут почуваєтеся? -Добре.
-Так. -Так, знаю.
-Трохи дивно. -Так.
Нова будівля гарна.
Я ще не був у нових будинках.
Справді?
Маклеод — довбаний селюк.
-Залиш мого брата. -Чому?
-Спокійно, чемпіонко штату. -Так, друже.
Я прокидалася від кошмарів.
Це найгірше.
Лягаєш спати й відчуваєш, що тебе ховають заживо.
Певна, усі копи там відчувають те саме.
А я ледь не зірвалася.
Допоміг Фонд 11 вересня, запропонував підтримку.
«Ми вам допоможемо».
Я бачу, ти трохи стривожений.
-Приголомшений? Так. -Так. Усе гаразд.
Мені було страшно приходити.
Зараз я закликаю всіх проходити обстеження психічного здоров'я.
Зробіть це. Страхування покриє. Просто зробіть.
Говорити не боляче.
Мені не подобається
бути в цьому місці.
Мені тут не подобається. Але подобається, що я з вами.
Я почуваюся захищеною, бо ви розумієте.
Ми знаємо те, чого ніхто інший на цій землі ніколи не дізнається,
та й, мабуть, не повинен.
Я це не пропрацював. Моїй доньці ще не було й двох.
Вона хотіла знати, де тато, всі дні, коли я був на роботі,
щоб утекти нафіг від цих спогадів,
просто щоб не переживати це лайно кожен день мого життя.
Моє життя не стало таким, як раніше.
як і в багатьох інших людей.
У не міг
визначити, з чим я маю справу, бо я цього не бачив.
Я цього не розумів.
Це був жахливий напад на нашу країну. Це місце злочину.
Багато місяців після тут було кладовище.
Зараз у голові крутяться думки,
я бачу Піта й Джоенн того дня.
Я бачу фото, де Роджер на парковці «Патмарк»
ллє тобі воду на голову.
Усе повертається,
і дуже важко про це думати.
Я випускав це з себе в душі.
Я йшов у душ
і плакав.
Я плакав і плакав і…
Я нікому цього не казав.
Ось як я це випускав.
Так.
Коли я пішла на пенсію, тоді мене накрило. Так сильно.
Хто я? Я не маю значення для світу.
-Це тебе змінює. -Так.
Тому я кинула пити. Коли йдеш на пенсію…
Як ми із цим справлялися? Ішли в бар.
Отак, а ще говорили про це одне з одним.
Але тепер люди страждають
від 11 вересня й такого ПТСР,
з яким за всю карєру не мали справи.
Ви з відділу вбивств, ви бачили купу трупів,
мертвих дітей тощо, у вас усіх він є.
І треба розбиратися із цим лайном,
бо воно буде нагноюватися, і ви змінитеся як людина.
Чесно, дяка Богу, що маємо ці зустрічі.
Усі ці роки я думав, що тільки я один втрачаю розум.
Але це не так. І я це знаю.
Вибачте, я…
Я не плачу! Це ви!
На камеру не буду, але я з тебе постібуся.
-Добре. -Люблю тебе.
Тобі треба освіжити мозок, як усім. Не можна все в собі тримати.
Я щаслива, коли дивлюся на Браяна.
Він став іншою людиною, ніж коли прийшов.
-Це терапевтична група. -Справді.
-Подивіться. -Це зона комфорту.
Зона комфорту!
Нам комфортно розмовляти одне з одним.
Ми разом через усе це пройшли.
Так.
Психічне здоров'я не менш важливе, ніж фізичне.
Тепер я це розумію.
Але минуло 19 років, перш ніж поговорив про це з психотерапевтами.
Я мусив.
Бо, знаєте, я не супергерой.
Це схоже на каяття жертви. Начальнику, ви були в «Бургер Кінгу».
Томмі, ти був там. Він був там. Там були всі.
І ви такі: «Чому це сталося не зі мною?»
Ви про це думаєте.
Загинуло 23 поліціянти,
37 поліціянтів портової адміністрації
та 343 пожежники.
Бог дав нам пам'ять не просто так,
а щоб згадувати про них.
Згадувати, що сталося.
Не забувати.
На місці, де колись стояли вежі-близнюки,
тепер Вежа Свободи.
Я теж ніколи не бачив її із цього рівня.
Така велична.
І я радий, що ми її звели їм на злість.
-Дуже радий. -Так.
Ми всі живі.
Ми всі виживаємо так чи інакше.
І я вдячний, що створили меморіал
для перших рятувальників, цивільних
і всіх громадян інших країн, які загинули того дня.
Це символ сили й стійкості,
того, що нас збили з ніг, але ми підвелися.
Як країна, а не лише місто.
Меморіал неймовірний.
Відбиток будівель з іменами й водоспадом.
-Чудовий день, скажіть? -Так.
Не те що тоді.
-Справді? -Джиммі Річес тут.
Він був копом до того, як став пожежником. Джон Чіпура.
Ти стількох знаєш зі Стейтен-Айленда?
Господи. Тіммі Максвіні. І ще Мойра.
Тероризм — це не один напад.
Це постійне руйнування життя людей страхом,
хворобами, психічною недієздатністю.
ВІЛЬЯМ МАКҐІНН
На противагу злу є любов
і люди, яким не байдуже.
Та трагедія згуртувала всю країну,
особливо тут, у Нью-Йорку.
Це показує, на що ми здатні.
Переклад субтитрів: Марія Подвісньова ахом,