Sandra Bernhard, no kurva.
Sandru Bernhard bych s pérem Bey Arthur nešukal.
Každopádně, Biebsi, máš za sebou obrovskou kariéru.
Snoope, mám tě moc rád, chlape.
Jediný, kdo vdechl víc kouře než Snoop,
je táta Petea Davidsona ve Světovém obchodním centru.
- Díky, Pete. Promiň, Shaqu. - Je to vtipný.
Vím, že to byla tvá oblíbená budova na šplhání.
Tome, ty jsi příklad pro budoucí generace,
že když budete tvrdě pracovat, jíst dobře, natáčet tréninky druhého týmu,
vyfoukávat míče a donutíte NFL, aby pro vás vytvořila nová pravidla,
pak i vy můžete být třetí nejslavnější člověk
v reklamě na Dunkin' Donuts.
Jdeme na to, kurva!
New York City!
Prosím přivítejte generála roastu,
Jeffa Rosse!
Pojďme na to, lidi!
Jak se máme?
Jak je? Jak se máte, všichni?
JEFF ROSS: VEM SI BANÁN NA CESTU
Jsme na Broadwayi, zlato!
Všichni se zhluboka nadechněte.
Ať už se na tohle díváte odkudkoli, zhluboka se nadechněte.
Nechte venek venku.
Chci, aby tohle byl pro nás všechny očisťující zážitek.
Jestli si teď něčím v životě procházíte,
jste na správném místě.
Jsem fakt dobrý v rozveselování lidí.
Mému příteli Donaldovi bylo 86 let a byl v hospicu.
Selhávaly mu ledviny, už nechtěl dál žít.
Jeho dcera Sarah, má nejlepší kámoška,
řekla: „Jeffe, táta tě má rád. Jsi jediný, s kým chce mluvit.
Běž ho prosím rozveselit.“
Byl jsem u něj pár hodin, držel ho za ruku.
Mluvili jsme o jeho skvělém životě, jeho krásné rodině.
Nakonec jsem řekl: „Donalde, už mi není příjemné,
abys byl můj nouzový kontakt.“
Ať už si procházíte čímkoli a myslíte si, že to nepřejde, tak přejde.
Jednou se tomu možná i zasmějete.
Míval jsem velké, krásné židovské afro.
Miloval jsem ho. Bral jsem ho všude.
A jednoho dne v letadle jsem se poškrábal na hlavě a vypadl mi chomáč vlasů.
Večer ve sprše jsem měl plný odtok.
Za týden jsem byl plešatý.
Za tři týdny jsem byl bez obočí a řas.
Ukázalo se, že mám alopecii.
Je tu někdo s alopecii?
Není to život ohrožující, ale proměnil jsem se ve Voldemortova právníka.
Vím, že vypadám jako Jeff Bezos, kdyby vynalezl mozzarellové tyčinky.
Vypadám jako Bruce Willis, kdyby měl jeho trenér taky demenci.
Jo.
Moje sorta lidí.
Umím se sám sobě zasmát, protože mám hroší kůži.
Pocházím z rodiny drsňáků v Newarku v New Jersey.
Ochranka.
Mé skutečné příjmení je Lifshultz.
To je staré hebrejské slovo. Znamená „hej, změň si ho“.
Mé druhé jméno je Ross.
Jmenuju se po prababičce Rosie.
Jo. Anglie měla královnu Alžbětu.
Newark v New Jersey měl královnu Rosie.
Byla průkopnicí ve svém oboru.
V 50. letech si v Newarku otevřela společenský sál s cateringem.
V době, kdy ženy velké podniky obvykle neměly. Vedla ho se svými třemi syny.
Můj dědeček Herb byl kapelník. To byla jeho hudba, která hrála při příchodu.
Strýček Murray vedl kuchyni a strýček Albie falšoval účetnictví.
Byl to rodinný podnik.
Judy Blume dokonce o Clinton Manor psala v jedné ze svých knih.
Psala, že snem každé holky z Jersey bylo vyrůst
a mít velkou, kýčovitou svatbu v Clinton Manor.
Jo, prababička Rosie celý den pracovala v kuchyni
a večer šla nahoru, oblékla si šaty,
dala si růži do vlasů a pořádala velké, krásné svatby
a plnila sny.
To je ona.
Těsně předtím, než ji draftovali Pittsburgh Steelers.
CLINTON MANOR CATERING
Pořádala velké rodinné oslavy.
Držela naši rodinu pohromadě a naučila nás, co je dobré a co špatné.
Jednou jela prababička Rosie se svým manželem, mým pradědečkem Gusem,
a Leem, chlapem, který s nimi v sále pracoval, na dovolenou na Floridu.
Pamatuju si Leeho, byl to úžasný chlap.
A zastavili na noc v Jižní Karolíně, aby si odpočinuli.
Ale hotel jim nedovolil se ubytovat, protože jejich kamarád Lee byl černoch.
Takže moje prababička Rosie se vrátila do auta, vzala zbraň
a všechny v hotelu zabila.
„Nezahrávejte si se Židy.“
To nám zpívala před spaním.
Tak jsem brzy zjistil, že komedii nemám jen v krvi,
je to moje superschopnost.
A tohle je můj příběh.
Jako malý kluk v Newarku
jsem se snažil být slušný a mít školní úkoly v malíku.
Šikanoval mě jeden kluk.
„Špinavý Žid,“ křikl na mě chlapeček a pak mě praštil do mých kouliček.
Při bolestivém svíjení
jsem věděl, že mozek je mojí nejlepší zbraní.
Tak jsem vstal a řekl: „Hej, debile, z tebe nikdy nebude učenec,
protože tvůj strýc je i tvůj otec.“
Všechny děti se smály a jeho obličej byl rudý.
Ten kluk byl v pohodě, ale ten násilník uvnitř byl mrtvý.
A jako zázrakem
vtipy začaly proudit rychleji a rychleji.
A generál roastů
se ze mě stal později.
Takže si nezahrávejte se Židy.
Nezahrávejte si se Židy.
Ledaže byste chtěli trochu kruté pravdy,
už nikdy si nezahrávejte se Židy.
Jo!
Všichni Židé, které jsem v dětství znal,
tvrdě pracovali, byli to dělníci, a dokonce i vlastenci.
Strýček Murray byl během druhé světové války armádním zdravotníkem.
Pomohl osvobodit koncentrační tábor.
Co jste dneska dělali vy?
Dostal od americké armády Purpurové srdce a Stříbrnou hvězdu.
Moje sestra Robyn je z rodiny nejvtipnější.
Je to speciální pedagožka, takže má pořád nový materiál.
Můj bratranec Steve, který tu dnes je, je chirurg na pohotovosti.
Můj synovec Jared bojuje s požáry.
A když mi bylo šest a ve škole mě šikanovali,
tak mě máma odtáhla na hodinu karate,
kde se všechny děti střídaly, aby mě zmlátily.
Ale rychle mě to zocelilo.
Máma mě tam brala každý den a pak mě vyzvedával táta.
Naučil jsem se disciplíně a respektu.
A v deseti a půl letech jsem se stal druhým nejmladším držitelem černého pásu
ve Spojených státech.
Říkají mi Košer Kai.
Židé, jsme tu už dlouho.
Přežili jsme faraóna, nacisty a Saddáma Husajna.
A jestli se Ježíš vrátí,
bude si muset zase dávat majzla.
Takže si nezahrávejte se Židy.
Nezahrávejte si se Židy.
I když na tom o Ježíši není ani zbla pravdy,
už nikdy si nezahrávejte se Židy.
Ano.
Nakonec ten sál
přešel na tátu, na legendu cateringu z New Jersey, Ronnieho Lifshultze.
Zatleskejte mu.
Tady je, nebojácně servíruje žebírka holýma rukama.
Cokoli, aby se zákazníci zasmáli a byli šťastní. Pracovala tam celá rodina.
Zatímco mí přátelé chodili na párty, já jsem na bar micvách porcoval hovězí.
V Clinton Manor se scházela celá sorta drsňáků.
Všechny servírky byly irské a skotské
a chlapi, co se mnou dělali v kuchyni, byli Haiťané.
Gregory dělal saláty. Byl to Rus.
Lester dělal želatinové dorty. Byl to Maďar.
A já jsem byl šéfův syn.
Narostla mi hroší kůže a naučil jsem se to oplácet.
Pracoval jsem tam tak tvrdě jako kdokoli jiný,
ale věděl jsem, že to není můj osud.
Chtěl jsem následovat tu skvělou židovskou tradici a vytvářet věci.
Židé, my jsme vymysleli některé z nejúžasnějších vynálezů
v dějinách světa. Jako třeba:
Panenky Barbie, medvídky plyšové,
ponorky jaderné,
stroje psací, prozac, drony a džíny denimové.
Bagely jsou fakt dobré.
Roastování, Hollywood,
všechno vytvořili Židé.
Hej, pilulku po, televizi barevnou,
teorii relativity,
Google, kugel, chirurgii kosmetickou.
Není zač, paní.
Okurky, pagery, rtěnky a lasery.
Kdo to všechno vytvořil?
Židé!
Vánoce…
Židé, my milujeme Vánoce.
Protože oslavují zrození Žida, Ježíše Chajima Krista,
což byl židovský tesař, jediný z celé civilizace.
Někdo mi nedávno řekl, že zpěvačka Adele je Židovka.
Jo, celým jménem je to Adele Katessin.
A dokonce i vánoční koledy, klasiky jako:
Já sním o Vánocích bílých.
Tu napsal milý židovský muž jménem Irving Berlin,
který nejspíš jen…
Snil jen o nějakém zisku ve čtvrtém čtvrtletí.
Kapitalismus, feminismus, obřízka, cheesecake.
Radiace, zavlažování, očkování, není to fejk?
Gramofon, mobil, E.T. volá domů.
Kdo to všechno vytvořil?
Židé!
Mikrofon.
Jo, v jednu chvíli si nějaký Žid řekl:
„Musíme být hlasitější!“
A teď, na počest naší prababičky Rosie,
se moje bláznivá rodina co nejčastěji schází a vaří její recepty.
Nezahrávejte si se Židy, hlavně s těmi čínskými na konci.
Nějací fanoušci macesové knedlíčkové polévky?
Prababička Rosie jí říkala „židovský penicilin“,
ale Židé nezůstali jen u toho. Taky jsme penicilin vynalezli.
A na počest naší prababičky Rosie následujte poskakující macesový knedlíček.
Raz, dva, tři, takže…
Nezahrávejte si se Židy.
Páni!
Nezahrávejte si se Židy.
Jestli chcete slyšet jásot a nedostávat bídy,
už nikdy
si nezahrávejte se Židy.
Nebo s černochy, Mexičany, nebo s muslimy, Portorikánci,
nebo s Italy
nebo co je ten chlap zač, já nevím.
Mír na Zemi!
Jo!
Le chajim!
Na papeže.
Na Taylor a Travise.
To je ale krásné publikum, páni!
Pozdravte mé dobré přátele, Felixe a Ashera, všichni.
No teda.
Oba absolventi z Berklee School of Music.
Nebuďte ohromeni, studovali účetnictví, ale stejně.
Já tohle miluju. Krásní smějící se lidé v krásném prostoru.
Nemám ženu a děti, ke kterým bych se vracel. Tohle mě žene dál.
Minulý rok jsem málem umřel.
Po roastu Toma Bradyho jsem měl pár týdnů volna.
Tak jsem si řekl, že vše doženu. Zajdu k zubaři, zajdu za cvokařem.
A můj kámoš Jordan nám psal do skupiny už dva roky,
že musíme všichni na kolonoskopii.
Nikdy předtím jsem na ní nebyl.
Tak jsem nakonec šel a nebyla to taková zábava, jak jsem si myslel.
Teda, byla tam hudba a dětský olejíček a byl tam Diddy.
Když nad tím přemýšlím, nikdy jsem nedostal účet…
Probudil jsem se o hodinu později a nade mnou stál doktor.
A řekl, že v tlustém střevě našel nádor ve třetím stádiu.
Nikdy za život jsem nebyl ani den nemocný.
Nikdy by mě nenapadlo, že se to stane mně. Zrušil jsem vystoupení.
A loni v létě mi odstranili 20 centimetrů tlustého střeva.
Teď už jsem menší střevo.
Je fajn to říct nahlas, lidi.
Můžu se vám dnes večer svěřit?
Jo?
Moje máma měla velký kozy.
Jakože obří. A skvělý smysl pro humor.
Takže ji můj táta rozesmával, aby poskakovaly nahoru a dolů.
Tehdy jsme Netflix neměli. To byla naše zábava.
V mé bláznivé rodině nikdy nic nevyhazujeme.
A já našel balíček milostných dopisů,
které táta napsal mámě,
když byl v prváku na takové menší škole
zvané Paul Smith's Junior College.
Studoval management hotelů a restaurací,
aby pak mohl převzít rodinný podnik.
A moje máma pracovala v kanceláři nedaleko odsud na 34. ulici.
Hned je poznat, jak byli zamilovaní.
„Drahá Marsho,
nevím proč ses tak bála, že nebudu psát.
Věř mi, zlato, že dokud budeme spolu, nebudeš se muset nikdy ničeho bát.
Na co potřebuješ bowlingovou kouli?
Když půjdeš na bowling, dostaneš ji zadarmo.
Ještě jsem nedostal známky za management restaurací,
ale asi jsem propadl z mražených potravin.
Zlato, nechápu, co to se mnou děláš.
Někdy, když jdu spát, chytnu se polštáře a zdá se mi, že jsi to ty.
Myslím, že asi blázním.
S láskou a všemi těmi kravinami, co k tomu patří. Ronnie.
P.S. Mám narozeniny 3. listopadu. Kdy je máš ty?“
Tak to bylo. Propadl.
Vzali se v Clinton Manor.
Prababička Rosie zatahala za nitky
a uspořádala jim svatbu století.
A pak šli nahoru do svatebního apartmá,
svlékli se
a začali dělat mě.
Nesuďte mě, na ultrazvuku jsem byl mnohem roztomilejší.
Narodil jsem se se dvěma drobnými vrozenými vadami,
což bylo tehdy na New Jersey docela dobrý.
Jersey!
Měl jsem na oku takovou divnou bouli.
Vypadal jsem jako mistr světa v dětské váze UFC.
A v penisu jsem měl moc malou díru. Jo.
Takže v můj první den na světě mi musel chirurg hned za první dírou
vyříznout druhou.
Takže dodnes čůrám dvěma různými dírami.
Říkám jim Lincolnův tunel a Hollandův tunel.
Rodiče zkusili všechno, aby se mě zbavili.
Snažili se mě utopit.
Když se to nepovedlo, zkoušeli mi přivodit cukrovku.
Tady je můj děda Herb a moje teta Donna.
Jsem sentimentální, když ty videa vidím.
Chybí mi ten dort. Byl to dobrý dort.
O 16 měsíců později to moji rodiče zkusili znovu a povedlo se.
Moje sestra Robyn, říkal jsem jí „Wawa“.
Narodila se a jak vidíte, byla dokonalé dítě, dítě všech dětí.
I ostatní děti se dívaly na Wawu a říkaly si: „Páni, to je úplné BILF.“
Můj táta
by pro srandu udělal cokoliv. Chanuka trvá osm nocí.
Děti obvykle dostávají každý večer jiný dárek.
Můj táta nám vždycky předtím, než nám dal dárek,
který jsme opravdu chtěli, dal příšerný dárek.
„Díky, tati, lepicí páska.“
A pak počkal tak 15 až 20 minut a řekl:
„Tak jo, dones mi z ledničky sodovku.“
A já otevřel ledničku a tam bylo štěně.
Byla to jednodušší doba.
Kvůli srandě jste mohli nechat mrznout štěně.
Jednou jsem odmlouval mámě a ona mi chtěla jednu vrazit.
Ale protože jsem chodil na karate,
zablokoval jsem ji a vymknul jí malíček.
Nebyla naštvaná. Celou cestu na pohotovost se smála,
protože věděla, že mě připravuje na to, co přijde.
Když mi bylo 12, zjistili jsme, že máma má leukémii.
A mým posláním bylo ji rozveselit.
Sbírala malé sošky slonů.
Spousta lidí o tom ví.
Říkala, že pokud má chobot nahoru, tak přináší pozitivní energii.
Máma byla hodně pozitivní.
Původně jí řekli, že jí zbývá šest měsíců života.
O dva roky později byla v remisi, odcházela z nemocnice
a těšila se na nadcházející bat micvu mé sestry.
A já jsem našel tenhle dopis,
který napsala tátovi z nemocnice.
„Drahý Ronnie,
ráno se vrátím domů a chtěla jsem ti něco říct.
Z léků se mi třesou prsty, ale ty to zvládneš přečíst.
Bez tvé podpory a těch malých záludných věcí,
které jsi jim nedovolil mi říct, bych se neuzdravila.“
Oba moji rodiče se o sebe za ty roky moc nestarali.
Táta pracoval několik hodin denně v sále
a to jejich manželství neprospívalo.
Ale její nemoc je zase spojila dohromady.
Šli jsme za ní do nemocnice a táta zvedl její zdravotní kartu
a viděl, že doktor napsal: „Pacientka – KND.“
Táta tu kartu zahodil a běžel najít doktora. Řekl:
„Jak si dovolujete nazvat moji ženu kundou?
Je to nemocná žena! Vy jste kunda!“
Doktor mu zdvořile vysvětlil, že KND je „kontinuální nedostatečnost dechová“.
Nebo doktor uměl dobře improvizovat.
Každopádně se mi líbilo, že se táta uměl mámy zastat.
„Ronnie, máme báječnou rodinu, my čtyři,
a máme možnost začít znovu, což je skoro zázrak. Možná to i jeden je.
Budeme spolu tvrdě pracovat, pomalu, prosím.
Nejdřív mě musíš pomoct přežít další měsíc, den za dnem.
Moc se bojím.
Jestli nás měla ta strašná nemoc zase sblížit, tak to za to stálo.
V posledních letech
jsem nenáviděla sebe, ne tebe.
Byla jsem nešťastná z mého tuku.
Měj trpělivost.
Moc moc tě miluju. Marsha.“
Tak upřímná.
A ano, na těchto fotkách má paruku.
Ale ten večer jsme si užili.
Hodně jsme tancovali.
Dokonce i na její oblíbenou písničku „Piano Man“ od Billyho Joela.
Nehrajte ji, nemůžeme si dovolit práva.
V té době jsme žili v novém městě.
Se sestrou jsme se snažili najít kamarády.
Máma byla často v nemocnici.
Takže jsme se sestrou začali být nezávislejší,
dělali si večeře, prali si prádlo a…
Jednou odpoledne přišel táta domů z návštěvy mámy v nemocnici.
Zavolal nás do obýváku.
Řekl: „Jeffe, Robyn, pojďte sem.“
Objal nás.
„Nevím, co vám mám říct, děti, ale…
máma dnes zemřela.
Můžete tu zůstat se mnou nebo můžete jít do svého pokoje, jak chcete.“
Seděl jsem ve svém pokoji.
Bylo mi 15
a říkal jsem si: „Páni, tohle je život?
Myslíte si, že je takový, ale je úplně jiný?“
Jako když jdete na stand-up a nějaký chlap začne mluvit o svých mrtvých příbuzných.
Někdy nezbývá, než se uvolnit a nechat to plynout, že?
Ale potom jsme už o mámě moc nemluvili.
Ukazovala se mi ve snech. Hodně lidí říká, že se jim to stává.
Spím a bum, je tam. „Mami, já myslel, že jsi mrtvá.“
„Ne, žiju.“ Jen jsme se smáli a brečeli, objímali a dávali si pusy.
A samozřejmě se pak probudíte a uvědomíte si, že to byl jen sen.
Je to jako byste se to dozvěděli znovu.
Ale tehdy jsem se rozhodl, že můj život bude jiný.
Byl jsem zodpovědný za své vlastní štěstí
a vytěžím ze svého života co nejvíc.
Brzy jsem zjistil, že lidé byli stvořeni k tomu, aby truchlili
a pak šli dál.
Nemůžete truchlit věčně, nebo část vás zemře.
To není fér.
Takže jsme udělali to, co lidé mají udělat.
Odpíchli jsme se od dna.
Táta začal v sále vydělávat velké peníze
a byl to svobodný táta, který dělal, co mohl.
Začal jezdit do Atlantic City. Otevřely se kasina.
Hrál blackjack.
Ve steakhousu potkal Dona Ricklese.
Stala se z něj rocková hvězda cateringu, všichni ho znali.
Jednou jsem hrál u kuchyňského stolu poker s kámoši ze střední.
Vyfotil jsem tuhle fotku a můj kamarád Hamo tady brečel,
protože během pokeru zchudl o 100 babek.
Táta ještě ve smokingu s kapsou plnou peněz přišel domů
a viděl Hamoa plakat.
Řekl: „Hamo, počkej, to bude dobrý. Počkej, Hamo.“
Šel k lednici, otevřel ji a vytáhl kousek másla.
A položil ho na stůl v kuchyni.
Řekl: „Hamo,
když to máslo sníš,
dám ti 100 dolarů.“
Hamo si třikrát kousnul a pozvracel se do dřezu a táta mu dal 47 dolarů.
Poučení z tohoto příběhu, absolutně netuším.
Táta byl výrazná osobnost.
Jednou večer jsem musel vynést odpadky, byla zima, tak jsem si vzal jeho sako
a náhodou jsem sáhl do jedné z kapes
a vytáhl malý pytlíček bílého prášku.
Říkal jsem si: „Proč táta u sebe nosí vlastní sůl?“
Ale pak mi to rok na to došlo a asi jsem ani nebyl překvapený,
když mě brzy vyzvedl ve škole, aby mě vzal na schůzku
s přijímacím poradcem.
Táta najel autem na obrubník a mlel páté přes deváté.
Došlo mi, co se děje. Styděl jsem se a zalhal jsem mu.
Řekl jsem: „Tati, myslím, že chtějí, abych na první schůzku přišel sám,“
a šel jsem bez něj.
O rok později jsem šel na vysokou.
Šel jsem na Bostonskou univerzitu.
Můj hlavní obor byl film, vedlejší byla politologie,
ale většinou jsem jen kouřil bongo a díval se s přáteli na Spinal Tap.
Někteří z nich jsou tady.
Hrál jsem v punkrockových kapelách.
Byl jsem hudební režisér vysokoškolského rádia.
Vrcholem každého týdne byl sobotní večer.
Chodili jsme do Exeter Street Theatre
a hráli Rocky Horror Picture Show.
V těch síťovaných punčochách jsem byl fakt sexy.
Poprvé jsem nechal naplno projevit svoji ulítlou stránku,
bavil jsem se, byl jsem kreativní.
V půlce prvního ročníku
mi naléhavě zavolal dědeček, který s námi žil.
A řekl: „Hned se vrať domů, šampione.“
Táta byl v nemocnici. Kokain mu způsobil mozkové aneuryzma.
Byl v kómatu
a o tři dny později umřel.
A já se na něj snažím nezlobit.
Žil svůj život.
Přál bych si, aby v životní pojistce nelhal o tom, že přestal kouřit?
Jo, pak bych nedělal osm show týdně.
Na jeho pohřbu jsem se poprvé postavil za mikrofon.
Řekl jsem: „Táta by chtěl, abyste na něj nevzpomínali
se smutkem, ale s úsměvem.“
Všichni známí přišli k nám domů. Se sestrou jsme byli ještě puberťáci.
Takže naši sousedé a přátelé říkali:
„S Robyn jste teď sirotci.
Pojďte žít k nám. Adoptujeme vás.“
A my říkali: „Vypadněte z našeho domu.
Tohle je teď náš dům.“
Přišel i rabín, abychom se pomodlili.
Všichni v místnosti byli smutní a já se sestrou jsme se
přes celou místnost na sebe podívali.
Podívala se dolů a začala se smát.
Tak jsem se podíval dolů a uviděl, že její štěně
tiše obskakovalo rabínovu nohu.
Rabín předstíral, že se nic neděje.
Za pár vteřin jsem se začal smát a všichni se smáli.
Dokonce i rabín a to štěně se smáli.
Tehdy mi došlo, že nám rodiče zanechali další techniku sebeobrany
ve formě smyslu pro humor,
schopnosti smát se i těm nejtemnějším věcem.
A to mi zachránilo život.
Moji rodiče mě ani jednou neviděli vystupovat.
Milovali by můj život.
Určitě by se jim to líbilo. Byli by tu každou noc.
Byli.
Nejspíš by seděli tady v první řadě
místo těchhle dvou náhodných nevím co.
Jste na mě hrdí?
Ano.
Taky jsem na vás hrdý. Jde vám to skvěle.
Když jsem dával tuhle show dohromady, říkal jsem si:
„Měl bych takhle mluvit o svých rodičích a číst jejich milostné dopisy?“
Nejsou tu, aby se smáli s námi.
Moje máma. Svou mámu si už sotva pamatuju.
Můj táta zemřel náhle a my si nestihli říct ještě tolik věcí.
Tak jsem to chtěl promyslet. Vzal jsem si volno a jel s přáteli kempovat na sever.
Nikdy předtím jsem tam nebyl. Tak jsem tam jel.
Už se stmívalo a já se ztratil. Jsem tak ztracený, že ani nevím, že jsem ztracený.
Jel jsem 20 minut špatný směrem,
než mi to konečně došlo.
A zrovna tam, kde jsem se otáčel,
přímo před mým autem byla lavička
a autobusová zastávka
a cedule s nápisem Paul Smith's Junior College.
Říkám si: „Co? Počkat.“
Na té škole se můj táta zamiloval do mámy a psal jí milostné dopisy.
Nemohl jsem tomu uvěřit.
Věděl jsem, že to něco znamená,
protože hned vedle lavičky
byli dva jeleni.
Stáli na kraji silnice
a zírali na mě.
Jeden z jelenů měl obrovský kozy.
A ten druhý měl tady bílý prášek, mlel páté přes deváté a navigoval mě.
Říkám: „Tak jo!“
Ale inspirovalo mě to jít dál,
zkusit lépe porozumět mým rodičům,
aby jejich životy třeba pomohly ostatním lépe chápat své životy.
Těsně před tímhle jsem znovu prošel jejich věci a našel jsem
starou krabici plnou daňových přiznání,
kterou jsem si, nevím proč, nechal.
Vytáhl jsem obálku FedEx a otevřel ji a tohle z ní vyklouzlo.
Asi jsem si to jednou přečetl, hodil to do obálky a zapomněl na to.
Je to jediný dopis od mého táty.
„Milý Jeffe,
víš, že mi psaní dopisů moc nejde,
ale chtěl jsem vyjádřit slovy své pocity.
Většina otců miluje své děti, ale jen málokdo má to štěstí,
aby je měl rád i jako přátele.
Nejsem si jistý, jestli chápeš, co tím myslím,
ale až budeš mít vlastní děti, tak to určitě pochopíš.“
No, tati,
osobně jsem zaplatil 11 potratů.
Nevím, jestli myslíš tohle.
Ale zatím jsem s tebou.
„Nejdříve bych se chtěl vrátit a zavzpomínat na radosti,
které jsi mi za ta léta dal.
Když jsme jeli z karate
a v autě se smáli všem těm hloupým věcem.
A samozřejmě, když jsem tě viděl vybíhat
na hřiště na mistrovství středních škol.“
Bylo to 0-11. Dělá si tu ze mě prdel.
„Když jsem viděl tvoji pracovní morálku v Clinton Manor
a že jsi nikdy nevyužíval toho, že jsi šéfův syn.“
To mě zahřálo u srdce.
„Jak jsme se smáli, když jsi mi hodil špagety do klína.“
Máma v kuchyni začínala špagetové války.
Řekla: „Špagety, jedna, dva, tři,“ a házeli jsme po sobě špagety.
Se sestrou to děláme pořád.
Vřele doporučuji.
„A dneska, Jeffe, když jsem tě viděl převzít středoškolský diplom.
Vím, že skoro nikdy nemluvíme o matce,
ale vím, že čas od času na ni všichni myslíme.
Jak hrdá teď musí být.
Vím, že jsem za ty roky neprojevoval city, které k tobě cítím,
ale vždycky tam jsou.
Pokud tě odbývám, když se mnou chceš mluvit, omlouvám se.“
Pracovali jsme dlouhé hodiny v sále.
Když jsem chtěl s tátou mluvit v soukromí, museli jsme jít do chlaďáku.
Takže naše rozhovory mezi otcem a synem byly krátké a naše bradavky tvrdé.
„Od té doby, co vaše matka zemřela, jsem s vámi netrávil moc času.
Bylo to těžké kvůli tomu, jak se můj byznys rozrůstal,
a kvůli tomu, že jsem večer chodíval pryč místo toho, abych byl s vámi.
Doufám, že ti moc nescházel tradiční rodinný život,
a pokud ano, tak se teď omlouvám.
Na závěr ti chci říct, že jsi nejlepší.
Lepšího syna jsem si nemohl přát.
Jsi laskavý, hodný a inteligentní.
Zůstaň takový, Jeffe, a vždycky budeš šťastný a budeš se mít v životě dobře.
Vždycky tě budu milovat a mít tě rád jako přítele.
Tvůj otec.“ S vykřičníkem.
Tati, jestli jsi na mě pyšný, pošli mi znamení.
Děkuju, tati.
Možná po představení.
Mám velké štěstí. Měl jsem skvělé rodiče
a vychovali mě tak akorát.
Víte, když schytáte takové rány jako mladý člověk, změní vás to.
Někteří to víte.
Někdy je těžké mít dlouhodobé plány, protože máte pocit, že se vše rozpadne.
Někdy je těžké se s lidmi sbližovat, protože máte pocit,
že prostě zmizí.
Dělám, co můžu.
Někdy nasadím falešný úsměv a doufám, že z toho bude opravdový úsměv.
To obvykle funguje.
A můj kamarád Mark, který je přímo tam. Ahoj, Marku.
Řekl: „Proč se mnou nezajdeš
na hodinu stand-up komedie? Myslím, že by ti to šlo.“
Tak jsme tam šli. Neměl jsem co ztratit.
Byl jsem jen buclatý smolař v New Jersey s dědou
a hned se mi to zalíbilo.
Od dob karate, když jsem byl malý, jsem nebyl z ničeho tak nadšený.
Přetvářel jsem své životní zkušenosti
do něčeho zábavného, léčivého.
Jeden z mých prvních vtipů při stand-upu byl:
„Nikdy nedovolte, aby vám děda domluvil rande naslepo.“
Otevřela dveře a já se podíval.
Hnusná.
Tak se jmenovala, Hnusná.
Hebrejsky se jmenovala Chuj.
Pořádně jsem makal,
rozdával letáky, dělal jsem vše, abych mohl na stage.
Až si mě nakonec oblíbil provozovatel jednoho z nejlepších newyorských klubů.
Začal mě zvát do restaurace naproti klubu.
Po představení mi dával tipy a rady.
Nikdo mi předtím nikdy nevěřil. Bylo to super.
Jednou dokonce řekl: „Jeffe, myslím, že by ses mohl stát hercem.“
„Vážně?“ „Jo,“ řekl. „Měl bys chodit na hodiny herectví.“
„Páni, dobře.“
Řekl: „Víš co, dám ti svou první lekci herectví.“
Byly dvě hodiny ráno. Řekl: „Bydlím jen pár bloků odsud.“
Šli jsme se do jeho bytu.
Řekl: „Začneme s dýchacími cvičeními. Zavři oči.“
Dal ruku sem. Řekl:
„Uvolni se.
Dýchej, Jeffe.
Jeffe, neuvolňuješ se. Zavři oči a uvolni se.
Dýchej, Jeffe, uvolni se.“
A jeho ruka se dostala až sem.
Došlo mi to a ustoupil jsem.
Řekl jsem: „Hele, kámo, já ti nevím. Nevím, kámo.
Já už musím jít.
V New Jersey na mě čeká dědeček.“
Cítil jsem se poníženě.
Ale stejně jsem do toho klubu pořád chodil.
Nechci, aby tenhle podivín stál v cestě
mému novému snu stát se stand-up komikem.
Někdy mám pocit, že bych tomu chlápkovi měl být i vděčný,
protože mi ukázal, jak tvrdý může showbyznys být.
A on je dnes tady. Zatleskejte mu.
Henry, myslel jsem, že jsi to ty.
Nic osobního. Vše dobrý.
No, možná trochu osobní, jestli pamatuješ.
Někdy si připadám jako dítě bez matky.
Daleko od domova.
Prý daleko od domova.
Každý večer po vystoupení
jsem šel tady do Port Authority.
Nasedl jsem na expres autobus 114 a jel zpátky do New Jersey,
kde jsem žil se svým 78letým spolubydlícím,
otcem mé mámy, dědou Jackem, mým starým pardálem,
mým nejlepším přítelem, mým duchovním bratrem.
Jedli jsme spolu. Nosili jsme oblečení toho druhého.
Všichni mí přátelé se stali jeho přáteli.
Dokonce jsem mu i uspořádal oslavu, když mu bylo 79.
„Šampione, řekni všem, že mi je 80.
Takhle aspoň dostanu lepší dárky.“
Celý den jsem ho vozil k doktorům.
Večer jsem se v New Yorku snažil dostat na stage.
A děda mi vždycky dal na cestu autobusem pár dolarů a banán.
Říkal: „Hej, šampione, tady, vem si banán na cestu.
Do toho. Možná budeš nutně potřebovat draslík
nebo uvízneš v zácpě
nebo možná někoho potkáš.
Při nejhorším ho můžeš použít jako robertka. Běž.
Když budeš smutný, můžeš ho otočit.
Připomene ti úsměv.“
Byl to jeho způsob, jak říct: „Nemůžu jít s tebou, ale jsem tam s tebou.“
Vždycky tu pro mě byl,
i když jsem se jako dítě plazil po jeho bytě.
Jeho žena, moje babička Helen, vařila čaj, a zakopla o mě, když měla v ruce konvici,
a vylila na mě trochu vařící vody.
Pořád mám jizvu, ale není to tak zlé,
protože mě děda Jack svýma obrovskýma rukama zvedl
a utíkal 13 bloků na pohotovost. Energie světového šampiona.
Byl to stavební dělník v důchodu z Bronxu.
Drsňák.
Říkal si světový šampion.
Vidíte ten prsten?
Je to ve skutečnosti ocelový šroub
ze zajaté nacistické ponorky z druhé světové války.
Americké námořnictvo za celou válku zajalo jednu nacistickou ponorku.
U-505 je teď vystavená v muzeu v Chicagu.
Odtáhli ji zpátky do Ameriky, aby zjistili, jak ta technologie funguje.
A můj děda Jack stavěl v Baltimoru lodě
a jeho posádka měla na pár dní na starost údržbu téhle nacistické ponorky.
Takže vytáhl šroub, obrousil ho a udělal z něj prsten.
A ťukal jím pro štěstí na věci.
Nosil ho celý život. Energie světového šampiona.
Teď jsme byli tady.
Jeho žena dávno umřela, moje sestra byla na vysoké.
Byli jsme jen dva šílenci v New Jersey v domě, ve kterém jsem vyrůstal.
Občas jsem si připnul elektrickou kytaru a přišli naši přátelé.
A děda Jack v obýváku zpíval blues.
Cítím zítřejší den
stejně jako dnešní den.
Sbalím si kufry a půjdu ven.
Tady mi bylo 23 let,
snažil jsem se začít svůj život
a přemýšlel, jak dlouho se budu moct o dědu starat.
Zotavoval se z další náročné operace
a sociální pracovnice v nemocnici mi navrhla,
abych šel a prohlídl si pečovatelské domy.
A já šel a byly hezké, ale věděl jsem, že to pro nás není.
Věděl jsem, že to spolu zvládneme.
Chodili k nám z jedné skvělé organizace,
aby dědu zkontrolovali a přinesli mu teplé jídlo,
abych si v New Yorku mohl jít za svým snem.
Takže velký potlesk pro Meals on Wheels. Skvělí lidé.
Vsadím se, že tu dnes mezi vámi jsou nějací pečovatelé,
a já vám vzdávám hold.
Protože vím, jak je těžké starat se o někoho,
kdo se o sebe nedokáže sám postarat.
Ale můžu vám slíbit, že budete na tohle období v životě vzpomínat s hrdostí.
To vám slibuju.
Děda měl skvělou zdravotní sestru, dámu jménem Lily z Jamajky.
Říkávala: „Každý je dítětem dvakrát.
Když se narodí a když zemře.“
A tak jsem to s dědou Jackem cítil.
Jednou jsem spal a on uprostřed noci vklopýtal do mého pokoje
a zhroutil se do mé postele a nohy mu visely přes bok postele.
Měl velké bolesti. Museli mu kvůli operaci zlomit pár žeber.
Motala se mu hlava, byl trochu mimo
a prospal celou noc.
Držel mě za kotník,
asi kvůli pocitu jistoty a tepla,
jak když se malé dítě drží při usínání mámy za ruku.
Ráno se probudil a nestyděl se.
Jen se s tou situací smířil.
„Já vím, že je to se mnou těžké,
ale myslíš, že mi můžeš pomoct vstát z postele?“
Tak jsem oběhl postel a podal mu ruku.
On pomoc nepřijal. Jen s ní zatřásl. Energické potřesení světového šampiona.
Zvedl se,
žebro po žebru,
jako bojovník,
dokud se nenarovnal.
Řekl jsem: „Dědo, jsi v pořádku?“
Usmál se a řekl:
„Kéž bych byl prsten na ruce své drahé.
Abych pokaždé, když se poškrábe na zadku,
viděl do země zaslíbené.“
A tak jsme začali náš den.
Bez ohledu na to, co se dělo,
nikdy neztratil svůj šmrnc.
Dokonce si našel přítelkyni, Sarah. Potkal ji v centru pro seniory.
Řekl: „Šampione, co se týče romantiky, i malá gesta dokážou udělat hodně.“
Na narozeniny ji vzal do obchoďáku, kde jí nechal poprvé propíchnout uši.
„Museli ji přidržovat, ale zvládla to.“
Ale do nemocnice jí nedovolil přijít. Na to byl moc hrdý.
Nechtěl, aby ho vnímala jinak než jako Supermana, světového šampiona.
Byl jsem s ním v nemocnici a na přetřes přišlo její jméno.
Nevedlo se mu moc dobře, ale najednou ožil.
Řekl: „Chci s ní mluvit. Šampione, vytoč mi její číslo.“
Tak jsem ji vytočil.
Bylo to naposledy, co spolu mluvili.
„Ahoj, zlato. To jsem já.
Nejsi zbouchnutá, že ne?
Dobře, hned tam budu s otevřeným poklopcem.
Každopádně, zlato, doufám, že pošta nezkrachuje jen proto,
že jsem ti už dlouho neposlal milostný dopis.
Snil jsem celou dobu o tom, že život může být tak spravedlivý?
Byly všechny mé sny o tobě
jen vzdušné zámky, co se rozplynuly?
Dobře, zlato, květinko, Zazo, Falango, jen jsem chtěl slyšet tvůj hlas.
Brzy budu zase čilý, zlato, a přijdu tě vyzvednout.
Půjdeme pro náhrdelník k těm náušnicím.
Dobře, zlato,
vzhůru do oblak.
Ahoj.“
„Šampione, měl jsi ji vidět.
V každém uchu jeden zlatý cvoček.
Nádhera.
Tak jo,
běž už.
Hezkou show a vem si banán na cestu.“
Tady je ten prsten.
Kdykoli potřebuju trochu té energie světového šampiona,
poklepu tím prstenem na něco a myslím na dědu Jacka.
Občas myslím na jednu holku v Denveru, kterou jsem jednou prstil, ale…
většinou myslím na dědu Jacka.
Ten prsten není jen symbol dobra nad zlem.
Je to symbol odolnosti.
Můj děda Jack přežil svou ženu,
svoji dceru, své tělo.
Ale nikdy si nestěžoval a nikdy se nelitoval.
A naučil mě: „Buď připravený na všechno
a prostě pokračuj.“
Náš další host je velmi zábavný mladý komik, který poprvé vystupuje v televizi.
Dámy a pánové, přivítejte Jeffreyho Rosse. Jeffe!
Jo! Ty jo!
Tohle napsal táta pro mámu. Jmenuju se to „Už dost bylo toho chleba.“
„Tvůj úsměv kvete jako zářivá letní květina.
Tvé vlasy splývají jako klidná vodní hladina.
Tvé oči jsou jako otevřené moře, modré od pobřeží k pobřeží.
Tak proč tvůj zadek vypadá jako náklaďák?
Už dost bylo toho chleba.“
Dobře.
Jen pro kontext, další básnička byla od mámy
pro tátu jako protiargument
nazvaná „Obleč si triko, děsíš děti“.
Komedie mi poskytla exkluzivní pohled do zákulisí světa.
Vystupoval jsem v Austrálii, na Novém Zélandě,
v Africe, po Americe a dokonce i ve válečných zónách na Blízkém východě.
Ale svůj černý pásek za roastování jsem získal,
když mě dva nejlepší komici, Chris Rock a Dave Chappelle,
pozvali do Londýna, abych byl speciální host
na jejich show v O2 aréně.
Řekli: „Dělej si, co chceš.“
Tak jsem vyšel před 15 000 lidí
a začal mluvit o královně Alžbětě,
což by Američané dělat neměli.
Byla jen o pár kilometrů dál v Buckinghamském paláci.
Řekl jsem: „Miluju královnu, protože mi připomíná prababičku Rosie.
Obě držely své bláznivé rodiny pohromadě.“
A královna zrovna adoptovala dvě štěňata corgiho.
Řekl jsem: „Páni, adopce štěňat v 96 letech.
Jak optimistické, že?“
„Ach, zestárneme spolu,
moji malí Jubilee, Bubilee.“
Byl to dárek pro jejího manžela, prince Philipa,
kterému tehdy bylo 99 a byl v nemocnici.
Dala mu dva psy jako dárek k uzdravení.
Což je milé, ale vždycky jsem si říkal, že to bylo jen okázalé gesto,
protože to byl ten týden, kdy šla Meghan do televize
a tvrdila, že královská rodina je rasistická.
Samozřejmě si většina z nás říkala: „Děkuji, detektive Markleová.
Ty jo.
Chceš nám říct, že tihle století běloši,
kteří nosí korunky a pláště
a žijí na hradech a kolonizovali 70 % planety,
mají možná zastaralé názory na rasu?
Jak jste na to přišla, detektive?
Páni.“
Scotland Yard by si s tebou chtěl promluvit.
My ostatní jsme mysleli, že královna
si jednoho dne vykračovala po Buckinghamu
a řekla: „Philipe, mluvila jsem s Harrym.
Skvělé zprávy, konečně budeme mít v královské rodině černocha.
Fresh prince, nový princ.
Už žádné incestní děti.
Štěňátka, oslavíme to.
Philipe, naposled mě ojeď.
Je čas na čaj, Philipe.
Dej své královně svůj pytlíček.
Dej mi do úst své 99leté koule.
Philipe, udělej mi perlový náhrdelník
na tenhle perlový náhrdelník.
Philipe, dej si naposledy můj pastýřský koláč.
Štěňata, z postele.
Philipe, ojeď mě, jako by byl rok 1939.
Právě jsme kolonizovali Barbados.
Pamatuješ. Philipe, už budu, Philipe!
Bože ochraňuj
mě!
Ach, zlato.
Výborně, Philipe, dobrá práce, starouši.
Philipe.
Philipe…
Philipe?“
Dala mu dvě štěňata.
O tři dny později zemřel.
Princ Philip zemřel ve stejný den jako jeden z mých oblíbených rapperů, DMX.
Ale paradoxně to byl princ Philip, jehož poslední slova byla:
„Kde jsou moji psi?“
Byla to skvělá show.
Skvělá show.
Ale show přicházejí a odcházejí.
Je to o přátelství, která si cestou vytvoříme.
Komedianti jsou můj kmen.
V první řadě jsem komik.
Proto to teď tak bolí,
že mi nedávno během osmi měsíců zemřeli tři moji nejlepší kámoši.
Mount Roastmore komedie.
Tyhle lidi mě dokázali rozesmát tak, až jsem brečel.
A zbyl jsem jen já, abych o tom vyprávěl.
Nějací fanoušci Norma Macdonalda?
Jo!
Norm měl jeden můj oblíbený vtip. Říkal ho dvakrát ročně.
Říkal: „Blíží se letní čas.
Dávám mu šest měsíců.“
Jedna z mých prvních placených show byla, když jsem pro Norma otvíral
v komediálním klubu v New Jersey.
Ještě nebyl moc slavný. Měl jen své věrné fanoušky.
Byl to zvláštní Kanaďan s divným přízvukem.
Lidi ho ne vždy chápali a ve čtyřech ze sedmi show totálně propadl.
Kdykoli Norm zaválel, šli jsme do zákulisí
a hráli až do příští show poker.
Ale kdykoli Norm propadl, tak z důvodů, které doteď nechápu,
šel k východům
a se všemi, kdo odcházeli, se loučil.
Bylo to tak trapný.
Norm byl vždycky přede všemi o krok napřed.
Kéž by byl upřímnější ohledně svého zdraví.
Pořádně bychom se s ním rozloučili.
Fanoušci Gilberta Gottfrieda?
Můj chlapák, Gilbert! Tady je!
Při jednom z jeho posledních vystoupení mě překvapil při show,
kdy přišel a vyprávěl dlouhý, bláznivý vtip
o šukání jeho mrtvé babičky.
Na jeho pohřbu jsem řekl: „Gilbertovy vtipy jsou
nebojácné, nemilosrdné a podvratné.
A přesto je tak milý, že nás dokáže rozesmát
vtipem o šukání mrtvého člověka.“
Pak jsem se podíval na jeho rakev a řekl: „Teď už to tak vtipné není, co, Gilberte?“
Jeho žena Dara mi nedávno volala
a řekla, že by chtěla vzít své děti, Gilbertovy děti,
její teenagery, na tuhle show. Já řekl: No,
nedávno přišly o otce.
Mohlo by to být na ně trochu moc intenzivní. Je to trochu brzo.“
Dara, k její cti, řekla: „Ne, chci, aby viděly,
že ty sis v životě prošel něčím podobným
a že se ti daří.“
Nejenže se daří dobře mně, ale jim taky.
Lily zrovna nastoupila do prváku na filmové škole.
A Max si poprvé šáhnul na prso.
Výborně, kámo!
Rád k vám chodím na večeři.
Chybí mi posezení s Gilbertem,
kdy jsme zpívali písničky ze Šumaře na střeše.
Jeffe, jsem v autě, sedím a chybíš mi.
A hodně štěstí, zdraví,
hodně štěstí, drahý Jeffrey,
hodně štěstí, zdraví.
Na konci to trochu spadlo. Ale to se v tomhle věku stává.
Mám tě rád, užij si ten večer.
A díky, že jsi pozval moje dcery, a já teď musím doleva.
Ahoj. Mám tě rád.
Taky tě mám rád, Bobe.
Bob Saget, otec Ameriky.
Jako Bill Cosby.
Až na to, že Bob lidi uspával po staru.
Tím, že mluvil o své charitativní práci pro Nadaci pro výzkum sklerodermie.
Všem vám přeji, abyste ve svém životě měli kamaráda, jako byl Bob.
Byl nejlepší.
Vždycky říkal, že vás má rád.
Slyšeli jste to při každém rozhovoru.
Bob kázal pozitivitu.
Říkal: „Negativitu nedělám.“ Naučil mě blokovat hatery.
Měl pár show na Broadwayi a byl na to hrdý.
Byla to velká televizní hvězda známá po celém světě.
Ale Bob miloval komedii.
Bob žil jako stand-up komik.
Dokonce i zemřel jako komik.
Někteří ten příběh znáte.
Byl na Floridě. Předvedl úžasnou show.
Pak se vrátil do hotelového pokoje a nějak uklouzl a praštil se do hlavy.
Což mi vždy přišlo ideální na chlapa, který moderoval Fórky a vtípky.
Můžeš ho použít, Bobe.
Nebo můžeš ho použít, Bobe.
Byl to komplikovaný chlap, ale…
Když vypukla pandemie, Bob mi strašně chyběl.
Zrovna jsem procházel rozchodem a Bob tu se svými
večerními motivačními řečmi a sendviči s pastrami nebyl.
Všichni jsme si tím prošli. Bylo to těžké pro nás všechny.
Všechny mé show byly zrušeny.
Byl jsem doma sám.
Poprvé v životě jsem byl osamělý.
Mé bývalé se mě muselo zželet, protože mi jednou přivezla zatoulaného psa,
kterého našla na ulici, německého ovčáka.
Jak starý může být pes?
Tomuhle psovi muselo být něco přes 40.
Chyběly mu chlupy, měl zkažené zuby, v podpaží láhev skotské
a dlužil Michaelu Vickovi dva tisíce. Říkám: „Já toho psa nechci.
Ten pes má problém.“
Navíc jsem na psy alergický a bojím se jich.
Ale jako by mě vesmír
vybízel, abych toho psa miloval.
Potřebovala domov.
Já zase přítele.
Tak jsem se o ni postaral, koupil léky.
Byli z nás kámoši. Byla pandemie. Byli jsme spolu 24 hodin denně, 7 dní v týdnu.
Šel jsem na hodinu do obchodu, vrátil se…
A ten pes…
V noci jsme chodili ven a koukali na měsíc.
Když byl úplněk, vyli jsme na měsíc.
To měla ráda.
Jednoho rána jsem se probudil a všiml jsem si, že vrtí ocasem.
Říkám si: „Hele, je šťastná.
I já jsem trochu šťastnější.
Oslavíme to.“ Vzal jsem ji do psího parku, kde jsem nikdy nebyl.
Po dvou nohách se tam prochází samí dokonalí pudlové, vapují a tak, že?
Přišel jsem tam se svým psem, hrbáčem psího parku.
Můj pes štěká špatným směrem.
Tenisové míčky ji trefují do obličeje.
Teče z ní menstruační krev.
Nebyla vykastrovaná. Všichni na nás zírali.
Jedna paní se zeptala: „Je váš pes nalezenec?“
„Ne, jsem její herecký trenér.
Je v pořádku. Jen zkouší na další film.
Srazí ji autobus ve filmu Martina Scorseseho.
To je Barbra Streishoundová. Respektujte to jméno.
Je nalezenec? Co myslíte, paní?
Zmlátím psa a vezmu ho do parku,
abych ho předvedl, vy cvoku?
Jo, je to nalezenec.
A ano, nechám si ji.
Dávám její fotku na Instagram.“
Popisek je „Tohle je nasrsto jistě její domov.“
Milión lajků.
Všichni říkají: „Jeee!“ Plní se mi schránky zprávami.
Zprávy od zoufalých psích útulků během pandemie.
Ashere, zahraj nějakou hudbu na smutnou psí reklamu.
Jo.
Víte, jak to funguje, ne?
Dostanu zprávu.
„Máme tu dalšího německého ovčáka.
Tohle je ještě štěně.
A pokud jí do 12 minut nenajdeme domov,
budeme ji muset praštit do obličeje,
udělat z ní smoothie a nakrmit s ní další psy.“ Cože?
Tak jsem tam byl.
V životě jsem psa neměl.
Najednou jsem byl sám doma se dvěma německými ovčáky.
Jo.
A oni ví, že jsem Žid.
Každé ráno.
„Vzbuď se, Žide! Psí park, schnell!
Psí park, schnell!
Kde schováváš ty pamlsky?
Kde jsou ty pamlsky, Žide?
Cítíme pamlsky.
Kde jsou ty pamlsky?
Radši nám je vydej, než je najdeme sami.
Kde jsou ty pamlsky? Jsou na půdě?
Kde máš papíry, Žide?
Musíme čůrat. Kde máš papíry?“
Pojmenoval jsem je Osvě a Tim.
Miluju je, ale každý den do nich za každého Žida, který zemřel
v holocaustu, kopnu. Nezahrávejte si se Židy. Přijde jim to vtipný.
Většina psů se bojí ohňostrojů.
Moji psi ohňostroje milují,
protože jim to připomíná časy slávy.
Pac.
Jsou to nejhorší hlídací psi. Kdyby se k nám někdo vloupal,
byli by jako: „Ten Žid je tam!
Spí tam!
Nic netuší!
Teď máte šanci!“
Tu malou jsem pojmenoval Nipsey.
Všechno se učí od toho staršího psa,
takže když jde ze schodů, tak kulhá.
Nastupuje do auta jako starý pes,
dá dvě nohy nahoru a pak čeká, až ji takhle zvednu.
Té staré říkám Babča.
Podívejte na ni, je to Babča.
Neznám její příběh. Je to pouliční pes.
Ale veterinář řekl, že Babča měla spousta vrhů, spoustu štěňat a…
Má po celém těle podivné boule
a má demenci a bolí ji nohy.
Tak ji občas fouknu trochu kouře z marihuany do obličeje.
„Pojď sem, Babčo!“
A pak vidíte, jak se jí zlepšuje její glaukom.
Vždycky se na mě dívá tím nacistickým pohledem:
„Jsi jeden z těch dobrých.“
Jednou jsme byli v psím parku a Babča si hrála s ostatními psy.
Hrála si a pak upadla.
A její noha…
A když starý pes upadne, je to děsivé.
Zvednul jsem ji a odnesl toho 50kilového psa
do auta, abych ji odvezl k veterináři
se stejným bušením v hrudi,
které jsem cítil před desítkami let,
když jsem do auta nesl dědu Jacka,
abych ho naposledy odvezl na pohotovost.
Dokonce jsem i prstenem ťukl do plotu psího parku
a pomyslel si, že to je konec.
„Nevím, jestli se o toho psa ještě zvládnu postarat.“
Přijel jsem k veterináři
a musel jsem udělat rozhodnutí se rozloučit.
S domácím mazlíčkem jsem si tím ještě neprocházel. Zatleskejte, jestli vy ano.
Víte,
brečel jsem jako malý kluk.
Zavolal jsem svému bratranci Edovi: „Ede, můžeš přijet k veterináři
a přivést Nipsey?
Chci, aby se s Babčou rozloučila. Musíme se s ní rozloučit.
A můžeš přinést steak na Babčino poslední jídlo?“
Seděl jsem na podlaze v ordinaci veterináře
a čekal s Babčou
a držel jsem ji za tlapku
a poděkoval jsem jí, že byla během pandemie se mnou.
Podívala se na mě a řekla:
„Vzal jsi mě k sobě,
když jsem byla sama.
Nechal jsi mě línat,
když jsem byla u tebe doma.
Mazlili jsme se v posteli
jako muž a žena.
Dala jsem ti blechy
a tys mi dal život na stará kolena!
Jsi
jeden z těch dobrých.“
Asi po hodině a půl
přišel s druhým psem
a steakem bratranec Ed.
Tehdy se stalo nevyhnutelné.
Měl jsem hlad.
Babča se podívala: „To mi ten židovskej parchant sní poslední jídlo?“
Sáhl jsem do kapsy saka
a vytáhl pomačkaný banán, které jsem celý den u sebe náhodou nosil.
Snědl jsem banán
a Babča snědla steak
a naposledy jsme se spolu zasmáli.
Přišel veterinář, aby jí dal injekci.
A když veterinář zasunul jehlu do Babčinýho kožichu,
tak abych přerušil to napětí,
řekl jsem: „Doktore, rozmyslel jsem si to.“
A Babča otevřela jedno oko: „Moc brzo, hajzle!“
A otevřela druhé oko.
Naposledy se podívala do těch mých.
Řekla:
„Nikdy jsem neposlechla,
aportování bylo mučení.
Jsem jediný nacista, který rozkazy neplní.
Ale ty
o mě nikdy nepochybuješ.
Ty
mě jen miluješ.
Možná mám prověšené cecíky,
Ale pořád honím klacíky.
Jsi
jeden z těch dobrých.“
Nechcete si zavýt? Bude to dobrý pocit.
Myslete, na koho chcete, a pusťte to ven.
BABČA
O pár týdnů později
mi veterinář poslal Babčin popel.
A já nevěděl, co s ním.
Tak jsme si s Nipsey řekli malé požehnání, že Žid pro jednou zpopelňuje nacistu.
A zabalili jsme ji do jointa a vykouřili.
To by si Babča přála.
Ale říkal jsem si:
„Jak se to vůbec stalo?“
Nikdy jsem mazlíčka nechtěl. A teď brečím
nad tou prašivou, antisemitskou čubkou.
Ale to vám ukazuje sílu lásky,
sílu přátelství.
Když něco ztratíte, něco se zase musí zákonitě objevit
a zaplnit tu díru ve vašem srdci.
Ale musíte to pustit.
Musíte tomu být otevření.
A to pro mě Babča udělala.
Někdy mám pocit, že to pořád pro mě dělá,
protože můj onkolog je z Německa.
A mám pocit, že se tak Babča vrací, aby se o mě postarala.
„Jeffe, máme dobrou a špatnou zprávu.“
„Dobře, doktore, jaká je ta špatná zpráva?“
„Budete potřebovat šest měsíců chemoterapie.“
„Kurva. Jaká je ta dobrá zpráva?“
„O vlasy jste přišel už dávno.“
Ráno po operaci jsem se probudil a všechno mě bolelo.
Bolelo mě celé tělo.
Katetry mi vycházely z Lincolnova tunelu, Hollandova tunelu
a mostu Verrazzano.
Utřel jsem si oči a podíval se dolů.
Nechali tam tác s hrnkem kávy bez kofeinu a banánem.
Říkám si: „Cože? No tak.“
Přišel můj doktor.
Říkám: „Doktore Lenzi, to už můžu jíst?
Právě mi odebrali půlku tlustého střeva.“
Řekl: „Ano, tlusté střevo je velmi odolné.
Čím rychleji se najíte, tím rychleji budeme vědět, že všechno funguje.“
Tak jsem snědl banán
a poklepal jsem dědovým prstenem o postel a myslel na něj.
Ale nemyslel jsem na tvrďáka, světového šampiona.
Myslel jsem na toho, o koho jsem se staral.
A teď jsem byl tady.
Byl jsem on.
Jen tak od pečovatele k opečovávanému.
A chemoterapie byla těžká.
Někteří to víte.
Ale nebylo to tak těžké, jako když si tím musela projít máma.
Vedl jsem si tak dobře, že mi můj doktor dovolil vypustit poslední sezení.
„Jste jediná lidská bytost, která při chemoterapii přibrala.“
Zbytek roku utekl a já se chystal opustit Kalifornii
a vrátit se do New Yorku na tyhle show.
Tak se ptám: „Doktore, můžu cestovat?
Můžu pracovat? Můžu dělat tohle?“
Řekl: „Naplánujeme návaznou kolonoskopii
a uvidíme, co uvidíme.“
Snažil jsem se tím netrápit,
ale bál jsem se.
Večer před kolonoskopií jsem ležel v posteli
a říkal si: „Minule jsem ten prsten sundal
a dal ho do šuplíku a ta kolonoskopie nedopadla dobře,
tak si ho tentokrát nechám.“
V 5.45 ráno byla ještě tma,
jel jsem Uberem na kliniku
a ležel jsem v posteli a čekal.
Ne jako „Jeff Ross, generál roastu“, ale jako Jeff Lifshultz,
chlap v košili a ponožkách.
A byly tam závěsy, které oddělovaly všechny pacienty vedle.
Viděl jsem pár procházejících pacientů,
slyšel je přes závěsy,
jak mluví se sestrami a odpovídají na všechny ty otázky, které musíte
zodpovědět, když jdete na lékařský zákrok.
Přišla milá sestřička, Angie, a říká:
„Pane Lifshultzi, musíte si odložit ten prsten.“
Říkám: „Prosím, můžu si ho nechat?“
Ona: „Je to proti předpisům,
ale pro někoho zajdu a vy mi podepíšete výjimku.“ Což se i stane.
A pak se začala ptát na tisíc otázek
ohledně anamnézy mé rodiny,
mé osobní anamnézy a všech léků.
„Kdy jste naposledy dělal tohle? Jakou to má barvu?“ A já dělám, co můžu,
abych odpověděl. Jsem unavený. Celou noc jsem byl vzhůru.
Nespal jsem, nic jsem nejedl.
Jsem nervózní.
Konečně řekne: „Už jsme skoro hotovi,
ale musíme se všech zeptat na tohle.“
Nakloní se.
Řekne:
„Přemýšlíte někdy o tom, že byste si ublížil?
Máte silný podpůrný systém,
na který se můžete spolehnout?“
A já začal brečet.
Nevím proč.
Mávnu, zavrtím hlavou a ona začne přecházet k další otázce.
A já ji z nějakého důvodu zastavím.
Řeknu: „Angie, můžete to zopakovat?“
„Přemýšlíte někdy o tom, že byste si ublížil?
Máte silný podpůrný systém, na který se můžete spolehnout?“
Nemůžu přestat brečet a nevím proč,
blábolím a…
Kvůli alopecii nemám řasy.
Sůl ze slz mě pálí v očích
a nevidím, sotva můžu mluvit a je to…
Dali mi anestezii, mám to v mlze.
Pak už jen vím, že mě vyzvedává můj kámoš Eddie.
V autě se snažím vysvětlit, co se děje,
a nemůžu nic říct, aniž bych nebrečel.
A u mě doma
to zkusím znovu a pak brečíme oba. A já tam seděl,
než mi došlo, že brečím pro ostatní,
které jsem slyšel přes ty závěsy,
kteří možná nemají na tyto otázky dobrou odpověď.
Došlo mi,
že na výsledku kolonoskopie nezáleží,
protože jsem měl plný telefon nouzových kontaktů.
Není to jen ten boj.
Je to armáda.
Jsou to moji přátelé, kteří se s krabicí koblih a kytarou nacpali
do mého nemocničního pokoje a celou noc mi dělali společnost.
A když mě z nemocnice poslali domů,
čekal tam na mě můj kámoš John Stamos
se svým ošklivým dítětem a…
Moje sestra Robyn, která všeho nechala,
aby se o mě dva měsíce starala.
Špagetové války a tak.
Když se musela vrátit do práce, zavolala posily.
Přiletěla teta Donna a starala se o mě stejně, jako když jsem byl malý kluk.
Pak přiletěli můj bratranec Aaron a moje sestřenka Rona, kteří tu dnes jsou,
a uvařili všechny recepty prababičky Rosie.
A ten divný soused, kterého skoro neznám, mi nechal
na verandě banánové muffiny,
abych je mohl každé druhé úterý, kdy jsem chodil na chemošku, donést sestřičkám.
Je to armáda a jsem pyšný, že můžu říct, že ať už ve mně bylo cokoli,
zabili jsme to dřív než ono mě.
Cítím se skvěle.
Pořád mám pro případ svůj chemo port,
ale cítím se dobře.
Celý život mám tuhle neuvěřitelnou armádu.
Kámoše Marka, který mi řekl, ať zkusím stand-up komedii.
Kámoše Jordana, který mi řekl, ať jdu na kolonoskopii.
Agentku Stacy, která z téhle show dostane deset procent.
A nejde jen o přátele a rodinu.
Je to i publikum. Vy jste armáda.
Protože díky vám má můj život smysl!
Smysl!
Důvod, proč jíst méně červeného masa,
abych mohl pokračovat ve svém poslání.
Ve svém životním posláním uzdravit svět.
Léčit lidi skrz roasting.
Takže jestli si teď něčím v životě procházíte,
vstaňte a zaslužte si banán.
Jestli něco slavíte, postavte se.
Jestli jste hnusní, postavte se.
- Dobrý den, paní. - Dobrý. Jak se máte?
Skvěle. Co se děje u vás, zlato?
Moje sestra má rakovinu slinivky.
Vaše sestra má rakovinu slinivky.
- Jak se jmenuje? - Vicky.
Vicky? Jak vám je? Staráte se o ni? Jo.
A co vaše kadeřnice?
Má ten člověk taky rakovinu?
Počkat, vypadá to špatně?
Ne, vypadá to krásně.
To je pro vás. Mám vás rád.
Díky, že jste se o to podělila. Doufám, že je vaše sestra v pořádku.
Kdo další?
Do prdele.
Na tohle nemám čas.
Zítra mám volno. Budeme tu celou noc.
Dobrý den?
Jako by Dilbert ošukal panenku trollů.
Tohle je na můj mozek moc.
Doufám, že má rakovinu.
To je nejpodivnější pár, co jsem kdy viděl.
Víte co? Cokoli se vám líbí. Kdo tohle chytí?
Eleanor… Ashere, zabubnuj. Je jí 140 let.
Podívejte. I na bankovkách jsem viděl mladší tváře.
No tak, Eleanor. Je to velký okamžik. Připravena?
Máte posilu, že jo, kámo?
Dobře, Eleanor, dávejte pozor.
Tohle je velký. Závisí na tom celý speciál Netflix.
Chyťte ten banán.
Jo!
Úplně ho minula!
Ale snažila se a na tom záleží.
Před třemi lety jsem volala na linku bezpečí a oni se zeptali: „Máte zbraň?“
A já na to: „Ne.“
A oni řekli: „Můžete zavolat za 15 minut?“
O čem to sakra mluvíte?
Znám vás tři minuty a už se chci zabít.
Ta stará mrcha jí ten banán přímo uprostřed show.
To se mi líbí!
- Zdravím, Gary. - Jsem Gary.
Když mi bylo 11, přišel jsem při explozi o ruce.
Ale tohle je pozitivní příběh, protože jsem šel na uměleckou školu
a byl jsem 30 let úspěšným designérem.
Teď jsem v důchodu a koukám na vás.
To se mi líbí!
Podívejte na sebe. Jste inspirací.
Požádal bych o plácnutí, ale nechci být necitlivý.
Co když chcete říct: „Jdi do prdele.“? Jak to děláte?
Musíte…
Tenhle chlap je legenda. Panebože!
- Musíte se přizpůsobit. - Musíte se přizpůsobit.
- To je skvělá životní lekce. - Jo.
- To je moje skvělá žena. - Báječný život.
Tahle chudinka nebyla nikdy v životě vyprstěna.
Tady máte. Tady je banán i pro ni.
Mám vás rád. Dejte si to pod ruku.
Kdo tohle sakra trumfne?
Tady! Nahoře!
- Kde? - Tady!
- Jak je? Jak se máte? - Zdravím!
Slavím, že jsem pět let rozvedená!
Panebože!
Páni!
Počkat. Právě jsem si nechala udělat prsa!
A nechala jste si udělat prsa.
To je dobře, protože když spadnete, zase se odrazíte.
Byl bych nedbalý, kdybych nezmínil něco z historie mé rodiny.
Skvělá spisovatelka Judy Blume je tady.
Nechci tě ztrapnit.
Judy, jsi tam? To jsem já, Jeff.
Páni!
Zrovna jsem si znovu přečetl tvoji knihu,
protože jsem dostal svoji první menstruaci.
Říkáte, že vám v Palisades shořel dům?
Všechno je pryč, úplně všechno.
Byli jsme tam 56 let a teď je všechno pryč.
Nic nemáme.
Poznám to podle vašeho oblečení.
Ztratila jsem spoustu oblečení!
Nedávno jste přišla o své dvě děti. To jste řekla?
Moc mě to mrzí.
Ani nevím… Bylo by špatné se ptát, jak se vaše děti jmenují?
- Má dcera byla Patty. - Vaše dcera je Patty.
A můj syn byl Joe.
Joe. Dnešní show věnuji Patty a Joeovi.
Pojďte sem, musím tu dámu obejmout. Podívejte.
Děkuju, zlato.
To je těžký. Jo.
Na druhou stranu, máte kozy mý mámy.
Mám vás rád, zlato. Pro Patty a Joea.
A podívejte na něj. Jak se máte, pane?
To je taťkův dealer kokainu, skvělý.
- Jak se máte? - Dobře.
- Dobře. Jak se jmenujete? - Keaton.
Keaton. Jaký je váš příběh, Keaton?
Před dvěma týdny mi umřel dědeček a před třemi dny pes, takže…
Máte za sebou nejhorší týden.
- Jak se děda jmenoval? - Gerald.
- Jak se jmenoval váš pes? - Maisie.
Maisie a Gerald. Víte co? Kašlu na děti té paní.
Věnuju tuhle show vašemu dědovi a psovi… Ne?
Mám vás rád, zlato. Jste sakra nejlepší.
Tohle je opravdu lék.
Co děláte, Keaton?
Studuju na NYU.
- Na NYU? Co studujete? - Studuju herectví.
- Studujete herectví. Super. - Ano.
Pojďte sem. Podívejte se na obrazovku. Tohle je váš debut na Broadwayi.
Nádhera.
Co zatleskat všem mým dobrovolníkům?
Máma často psala na banány menší vzkazy.
Psala: „Miluju tě, chybíš mi,“ a dala mi je do školní svačiny.
Taky mi chybíš, mami.
Zvlášť dneska.
Víte, banány rostou v trsech.
Chrání jeden druhého.
A jako my, banány mají modřiny, ale pořád jsou dobré.
A čím víc jsou pohmožděné, tím víc jsou sladké.
A jsou uvnitř kašovité, ale jsou chráněny vnější vrstvou,
takovou hroší kůží. Něco, co všichni v životě potřebujeme,
protože nikdy nevíte, co se stane, až vyjdeme z těch dveří.
Takže buďte silní.
Energie světového šampiona, zopakujte to se mnou. Energie světového šampiona!
Teď mi slibte tohle.
Když se život nedaří a svět se bortí,
vzpomínejte a zasmějte se vtipům, které padly tenhle krásný večer dnešní.
Bavili jste se?
Cítím se jako ten nejšťastnější hajzl na světě,
slavím 60. narozeniny
na Broadwayi, zlato!
Ale pokud jen zaklepu bačkorama,
nedělejte z toho velké drama,
protože vždycky budu po vašem boku.
Pokaždé, když si vezmete banán
na cestu!
Vzhůru do oblak, zlato!
Díky!
Miluju vás! Moc vás miluju!
Zůstaňte silní!
Co zatleskat Felixovi?
A Asherovi!
Počkejte! A Nipsey!
Pojď sem, ty nacistická čubko!
Pojď sem, Nipsey!
Nipsey, pojďme si zavýt.
Je to jako Annie, kde přijde na konci ten pes,
ale já hraju toho plešouna a sirotka.
Hezký večer, všem!
Překlad titulků: Veronika Vobořil Holbová
Už dost bylo toho chleba. Vobořil Holbová