Sandra Bernhard, hold da kæft.
Jeg ville ikke kneppe hende med Bea Arthurs pik.
Nå, men, Biebs, du har en stor karriere bag dig.
Snoop, jeg elsker dig så højt.
Kun en, har inhaleret mere røg end Snoop,
og det er Pete Davidsons far i World Trade Center.
-Tak, Pete. Undskyld, Shaq. -Det er sjovt.
Det var jo din yndlingsbygning at bestige.
Tom, du er et forbillede for de unge:
Hvis du arbejder hårdt, spiser sundt,
filmer det andet holds træning,
tømmer luft ud af boldene og får NFL til at lave nye regler for dig,
så kan du også være den tredje mest berømte fyr
i en Dunkin' Donuts-reklame.
Kom så, for helvede!
New York City!
Byd velkommen til den bedste Roastmaster:
Jeff Ross!
Kom så, allesammen!
Hvad laver vi?
Hvad sker der? Hvordan har I det?
Vi er på Broadway, skatter!
Tag en dyb indånding, allesammen.
Hvor I end ser det her fra lige nu, så tag en dyb indånding.
Efterlad det hele udenfor.
Jeg vil have det, at her bliver en forløsende oplevelse for os alle.
Hvis I går igennem noget intenst i livet lige nu,
er I det rette sted.
Jeg er blevet så god til at opmuntre folk.
Min ven Donald var 86 år og på hospice.
Hans nyrer svigtede, han ville ikke leve længere.
Hans datter er en af mine bedste venner.
Hun sagde: "Jeff, min far elsker dig. Han vil kun tale med dig.
Vær sød at opmuntre ham."
Jeg sad der i et par timer og holdt hans hånd.
Vi talte om hans dejlige liv og hans smukke familie.
Til sidst sagde jeg: "Jeg har det ikke længere godt
med, at du er min pårørende i nødstilfælde.
Ting, I går igennem, I tror, I aldrig kommer jer over, kommer I over.
Måske griner I endda over det en dag.
Jeg havde en stor, smuk jøde-afro.
Jeg elskede den. Jeg tog den med overalt.
Og en dag i et fly kløede jeg mig i hovedet og en stor hårtot faldt ud.
Den aften i brusebadet, var hele afløbet fyldt.
Efter en uge var jeg skaldet.
Efter tre uger var mine øjenbryn og øjenvipper helt væk.
Jeg har alopecia.
Er der andre med alopecia her?
Det er ikke farligt, men jeg blev forvandlet til Voldemorts advokat.
Jeg ligner Jeff Bezos, hvis han i stedet for Amazon opfandt ostehaps.
Jeg ligner Bruce Willis, hvis hans træner også havde demens.
Ja.
Mit yndlingspublikum.
Jeg kan grine ad mig selv, fordi jeg er hårdhudet.
Jeg kommer fra en skælmsk familie i Newark, New Jersey.
Vagt.
Mit rigtige efternavn er Lifshultz.
Det er et gammelt hebraisk ord, for "Tag navneforandring".
Mit mellemnavn er Ross.
Jeg er opkaldt efter min oldemor Rosie.
Ja. England havde dronning Elizabeth.
Newark, New Jersey havde dronning Rosie.
Hun var en pioner i sin branche.
Hun åbnede en cateringsal i Newark i 50'erne,
før kvinder havde store firmaer som det.
Hun drev det med sine tre sønner.
Min farfar Herb var orkesterleder.
Det var hans musik, man hørte, når man kom ind.
Onkel Murray drev køkkenet, og onkel Albie fiflede med regnskabet.
Det var et familiefirma.
Judy Blume skrev endda om Clinton Manor i en af sine romaner.
Hun sagde, det var alle Jersey-pigers drøm
at holde et stort, sukkersødt bryllup på Clinton Manor.
Ja, oldemor Rosie arbejdede i køkkenet hele dagen lang.
Om aftenen gik hun ovenpå, tog kjole på,
satte en rose i håret og holdt disse store, smukke bryllupper
og gjorde drømme til virkelighed. Der er hun.
Lige før hun blev draftet af Pittsburgh Steelers.
Hun holdt store familiefester.
Hun holdt vores skøre familie samlet og lærte os at opføre os pænt.
Engang kørte oldemor Rosie til Florida på ferie
med sin mand, min oldefar Gus,
og Lee, der arbejdede i cateringsalen med dem.
Jeg husker Lee. Han var en herlig fyr.
Og de stoppede i South Carolina for at overnatte.
Hotellet ville ikke lade dem tjekke ind, fordi deres ven Lee var sort.
Så min oldemor Rosie gik tilbage til bilen og hentede sin pistol
og dræbte alle på hotellet.
"Fuck ikke med jøderne."
Det plejede hun at synge for os ved sengetid.
Så jeg lærte tidligt, at komik ikke kun er i mit blod,
det er min superkraft.
Og dette er min oprindelseshistorie.
I Newark, der voksede jeg op
Jeg prøved' at være et mensch Og lave lektier nonstop
En bølle kunne ikke lide mig
"Beskidte jøde," skreg han vredt
Og så slog han mig Lige i mit skridt
Mens jeg ligger på gulvet og lider
Er min hjerne det bedste, jeg besidder
Så jeg rejste mig og sagde: "Du vil altid være en nar
For din onkel er også din far"
Alle børnene lo Da bøllens knold blev rød
Han havde det fint Men bøllen i ham var død
Og så, som ved et mirakel
Begyndte vitserne at strømme ud af mig, som om det haster
Og det var den dag, jeg blev
The Roastmaster
Så fuck ikk' med jøderne
Fuck ikk' med jøderne
Medmindre du vil have Dit ego hårdt forslået
Så fuck ikk' med jøderne
Ja!
I min opvækst var de jøder, jeg kendte,
hårdtarbejdende arbejdere og fagforeningsmedlemmer,
patrioter endda.
Min onkel Murray var sanitetssoldat under Anden Verdenskrig.
Han hjalp med at befri en koncentrationslejr.
Hvad har du lavet i dag?
Han fik et Purple Heart og en Silver Star af den amerikanske hær.
Min søster Robyn er den sjoveste i familien.
Hun er speciallærer, så hun har altid nyt materiale.
Min fætter Steve er her i aften. Han er skadestuekirurg.
Min nevø Jared bekæmper skovbrande.
Da jeg var seks, blev jeg mobbet i skolen.
Så mor slæbte mig med til karateundervisning,
hvor alle børnene skiftedes til at tæve mig.
Men det gjorde mig hurtig sej.
Mor tog mig derhen hver dag. Far hentede mig bagefter.
Jeg lærte disciplin. Jeg lærte respekt.
Og i en alder af ti et halvt blev jeg den næstyngste med sorte bælte i USA.
De kalder mig Kosher Kai.
Jøder, vi har eksisteret længe.
Vi overlevede faraoen Nazisterne og Saddam Hussein
Og hvis Jesus kommer tilbage
Dræber vi ham igen
Så fuck ikk' med jøderne
Selvom det med at dræbe Jesus Ikke rigtigt er sandt
Så fuck aldrig med jøderne igen
Ja.
Til sidst…
Til sidst arvede far den cateringsal,
cateringlegenden i New Jersey, Ronnie Lifshultz. Giv ham en hånd.
Der serverer han frygtløst oksesteg med bare hænder.
Alt for at folk grinede og var glade. Hele familien arbejdede der.
Mens mine venner var ude at feste, skar jeg oksebryst ud til bar mitzvaer.
Clinton Manor var en smeltedigel for drillerier.
Alle servitricerne var irske og skotske,
og fyrene, der arbejdede i køkkenet med mig, var fra Haiti.
Gregory lavede salaterne. Han var russer.
Lester lavede alle frugtgeléerne. Han var ungarer.
Og jeg var chefens søn.
Så jeg lærte at tage drillerier og give igen.
Jeg arbejdede lige så hårdt som de andre der,
men jeg vidste, at det ikke var min skæbne.
Jeg ville følge den store jødiske tradition med at skabe ting.
Jøder, vi har skabt nogle af de mest fantastiske opfindelser
i verdenshistorien, som f.eks
Barbie-dukker, bamser
Atomdrevne ubåde
Skrivemaskiner, Prozac, Droner og seje jeans
Bagels er virkelig gode
Comedy roasts, Hollywood
Alt skabt af jøder
Fortrydelsespiller, farve-tv
Relativitetsteori
Google, kugel, kosmetisk kirurgi
Det var så lidt, frue.
Pickles, personsøgere, læbestift og lasere
Alle skabt af hvem?
Jøderne!
Jul…
Jøder, vi elsker jul.
Fordi den fejrer en jødes fødsel, Jesus Chaim Kristus,
som var en jødisk tømrer, den eneste i menneskets historie.
Nogen fortalte mig forleden, at sangerinden Adele er jøde.
Ja, hendes fulde navn er Adele Katessen.
Og selv julesangene, klassikerne såsom
Jeg drømmer om en hvid jul
er skrevet af en rar jødisk mand, der hed Irving Berlin,
som nok bare…
Drømte om overskud i fjerde kvartal
Kapitalisme, feminisme, Omskæring, ostekage
Stråling, kunstvanding Vaccination, ikke klage
Grammofon, mobiltelefon, E.T. ring hjem
Alt skabt af hvem?
Jøder!
Mikrofonen.
Ja, på et tidspunkt sagde en jøde:
"Jeg synes, vi skal lyde højere!"
Og nu til ære for vores oldemor Rosie
samles min skøre familie så tit som muligt og laver hendes opskrifter.
Fuck ikke med jøderne. Især ikke de kinesiske i siden.
Er her nogen fans af matzahbollesuppe?
Oldemor Rosie kaldte det "jødisk penicillin",
men jøderne stoppede ikke der.
Vi opfandt også penicillin.
Til ære for vores oldemor Rosie, så følg den hoppende matzahbolle.
En, to, tre, så
Fuck ikk' med jøderne
Vil du høre jubel, ikke buhråb
Så husk på
Fuck ikk' med jøderne
Og de sorte og mexicanerne og muslimerne og puertoricanerne
og italienerne,
eller hvad fanden den fyr er, jeg ved det ikke.
Fred på Jord!
L'Chaim!
For paven.
For Taylor og Travis.
Sikket fedt publikum, wow!
Hils på mine gode venner, Felix og Asher, allesammen.
Begge dimittender fra Berklee School of Music.
Vær ikke imponeret. De læste revision, men alligevel.
Jeg elsker det her, smukke mennesker, der griner i en smuk sal.
Jeg har ikke kone og børn derhjemme.
Det her holder mig i gang.
Og jeg døde næsten sidste år.
Efter den Tom Brady roast havde jeg et par uger fri.
Så jeg ville ordne nogle ting.
Lad mig gå til tandlægen og psykologen.
Og min ven Jordan havde skrevet sms'er til vennegruppen i to år
og sagt, at vi skulle få en koloskopi. Jeg havde aldrig fået en koloskopi før.
Og jeg fik endelig en, og det var ikke så sjovt, som jeg troede.
Der var musik og babyolie, og Diddy var der.
Jeg fik faktisk aldrig en regning, men…
Jeg vågnede en time senere, og lægen stod over mig.
Og han sagde, at han fandt en fase 3-tumor i min tyktarm.
Og jeg havde aldrig været rigtigt syg før.
Jeg troede aldrig, det ville ske for mig. Jeg aflyste årets shows.
Og sidste sommer fik jeg fjernet 18 cm af min tyktarm.
Nu har jeg et semikolon.
Det er rart at fortælle det.
Må jeg åbne op for jer i aften?
Ja?
Mor havde store bryster.
Kæmpestore. Og en god sans for humor.
Så far fik hende til at grine, så de hoppede op og ned.
Vi havde ikke Netflix dengang. Det var vores underholdning.
Min skøre familie, vi smider aldrig noget ud.
Og jeg fandt en pose kærestebreve,
som far skrev til mor,
da han var førsteårsstuderende på en lille skole nordpå,
der hedder Paul Smith's Junior College.
Han studerede hotel- og restaurantdrift,
så han kunne overtage familiefirmaet en dag.
Og mor havde et kontorjob ikke langt herfra på 34th Street.
Man kan straks se, hvor forelskede de var.
"Kære Marsha, jeg ved ikke, hvorfor du var urolig, da jeg ikke skrev.
Tro mig, skat, du skal aldrig bekymre dig om noget med hensyn til dig og mig.
Hvad skal du bruge en bowlingkugle til? Du får dem gratis, når du bowler.
Jeg har ikke fået karakter i restaurantdrift endnu,
men jeg tror, jeg dumpede i frossen mad.
Skat, jeg ved ikke, hvad du gør ved mig.
Nogle gange, når jeg skal sove, tager jeg min pude og drømmer, at det er dig.
Jeg tror, jeg er ved at blive skør.
Kærlig hilsen og alt det pis, der hører med. Ronnie.
P.S. Jeg har fødselsdag den 3. november. Hvornår er din?"
Så det var det. Han droppede ud.
De blev gift på Clinton Manor.
Oldemor Rosie fik alle til at gengælde tjenester
og gav dem århundredets bryllup.
Og de gik ovenpå til brudesuiten
og tog hinandens tøj af,
og de begyndte at lave mig.
Døm mig ikke. Jeg var kønnere på ultralydsbilledet.
Jeg blev født med to små misdannelser,
hvilket var ret godt for New Jersey dengang.
Jersey!
Jeg havde en mærkelig bule over øjet.
Jeg lignede UFC-verdensmesteren i babyvægt.
Og hullet i min penis var for lille.
Ja.
Så på min første dag i live måtte en kirurg skære et hul til
lige bag det første hul.
Så den dag i dag urinerer jeg fra to separate vandløb.
Jeg kalder dem Lincoln Tunnel og Holland Tunnel.
Mine forældre gjorde alt for at slippe af med mig.
De prøvede at drukne mig.
Da det ikke virkede, prøvede de at give mig diabetes.
Der er Herb og tante Donna.
Jeg bliver sentimental, når jeg ser de film.
Jeg savner den kage. Den var god.
16 måneder senere prøvede mine forældre igen, og det gik godt.
Min søster Robyn. Jeg kaldte hende "Wawa".
Hun blev født, og I kan se, hun var en perfekt baby, en super baby.
Andre babyer kiggede på Wawa og sagde: "Wow, det er en BILF."
Far
elskede at lave sjov.
Hanukkah varer otte nætter.
Børn får som regel en gave hver aften.
Far gav os altid en forfærdelig gave,
lige før han gav os den, vi virkelig ønskede os.
"Tak, far, tape."
Og han ventede 15, 20 minutter, og han sagde:
"Gå ud i køleskabet, og hent mig en sodavand."
Jeg åbnede køleskabet, og der var en hvalp derinde.
Det var en enklere tid.
Man kunne stadig fryse en hvalp for sjov.
Engang var jeg næsvis over for mor, og hun ville slå mig.
Og fordi jeg havde gået til karate,
blokerede jeg slaget og forstuvede hendes lillefinger.
Hun var ikke sur. Hun lo hele vejen til skadestuen,
fordi hun vidste, hun forberedte mig på fremtiden.
Da jeg var 12, fandt vi ud af, at mor havde leukæmi.
Og det blev min mission at opmuntre hende.
Hun samlede på små elefantfigurer.
Mange kender til det.
Hun sagde, at hvis snablen var oppe, så gav det positiv energi.
Mor er så positiv.
De fortalte hende, at hun havde seks måneder igen.
To år senere var hun i bedring og blev udskrevet fra hospitalet
og glædede sig til min søsters bat mitzvah-fest.
Og jeg fandt dette brev…
…som hun skrev til far fra hospitalet.
"Kære Ronnie,
jeg kommer hjem i morgen, og jeg ville fortælle dig nogle ting.
Mine fingre ryster af medicinen, men du kan nok læse det.
Jeg kunne ikke have kommet mig uden din støtte
og små skjulte ting, du ikke ville lade dem fortælle mig."
Begge mine forældre blev overvægtige gennem årene.
Min far arbejdede sent i cateringsalen, og det lagde pres på deres ægteskab.
Men hendes sygdom bragte dem sammen igen.
Vi besøgte hende på hospitalet, og far tog hendes journal frem
og så, at lægen havde skrevet: "Patienten er SVIN."
Min far smed journalen ned, løb ud og fandt lægen.
Han sagde: "Hvordan kan du kalde min kone det?
Hun er en syg kvinde! Du er et svin!"
Lægen forklarede høfligt, at SVIN stod for "svært ved indånding nu".
Ellers var lægen god til at improvisere.
Uanset hvad, kunne jeg lide, at far forsvarede mor.
"Ronnie, vi har en skøn familie, vi fire,
med en chance for at starte forfra, næsten et mirakel.
Måske er det et.
Vi vil arbejde hårdt sammen langsomt.
Først skal du få mig igennem den næste måned, dag for dag.
Jeg er meget bange.
Hvis sygdommen er, hvad der skal til for at bringe os sammen, var det det værd.
De sidste par år var det mig selv, jeg hadede, ikke dig.
Mit fedt gjorde mig så ulykkelig.
Vær tålmodig.
Jeg elsker dig meget, meget højt. Marsha."
Så ærlig.
Og ja, hun har paryk på på billederne. Men vi morede os gevaldigt den aften.
Vi dansede meget.
Vi dansede endda til hendes yndlingssang. "Piano Man" af Billy Joel.
Spil den ikke. Vi har ikke råd til det.
Nu boede vi i en ny by.
Min søster og jeg prøvede at få nye venner.
Mor var tit på hospitalet.
Min søster, Robyn, og jeg blev mere selvstændige
og lavede aftensmad og vaskede vores vasketøj, og…
En eftermiddag kom far hjem efter et besøg hos mor på hospitalet.
Han kaldte os ind i stuen.
Han sagde: "Jeff, Robyn, kom her."
Han lagde armene om os.
"Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige, børn, men mor gik bort i dag.
I kan blive her hos mig, eller I kan gå ind på jeres værelse, hvis I vil."
Jeg sad på mit værelse.
Jeg var 15
og tænkte: "Wow, er det, hvad livet er?
Man tror, det er én ting, og det er noget andet?"
Ligesom når man går til et comedyshow, og fyren taler om sine døde slægtninge.
Nogle gange må man læne sig tilbage og følge med strømmen, ikke?
Men vi talte ikke meget om mor efter det.
Hun kom til mig i drømme. Mange siger, det sker for dem.
Jeg sover, og der er hun. "Mor, jeg troede, du var død."
"Nej, jeg er i live." Vi grinede og græd, krammede og kyssede.
Selvfølgelig vågner man og indser, at det bare var en drøm.
Det er ligesom at få beskeden igen.
Men det var dengang, jeg besluttede, at mit liv skulle være anderledes.
Jeg var ansvarlig for min egen lykke.
Og jeg ville få mest muligt ud af mit liv.
Jeg lærte tidligt, at mennesker blev skabt til at sørge
og komme videre.
Man kan ikke sørge evigt. Ellers dør en del af en selv.
Det er urimeligt.
Så vi gjorde det, som mennesker skal gøre.
Vi kom videre.
Min far begyndte at tjene gode penge i cateringsalen,
og han var en enlig far, der gjorde sit bedste.
Han tog til Atlantic City. Kasinoer åbnede.
Han spillede blackjack.
Han mødte Don Rickles på et steakhouse.
Han var kendt i cateringbranchen. Alle kendte ham.
En dag spillede jeg poker med mine high school kammerater ved spisebordet.
Jeg tog det her billede, og min ven Hamo græd,
fordi han havde tabt $100 i poker.
Min far kom fra arbejde i smoking med en lomme fuld af kontanter,
og han så Hamo græde.
Han sagde: "Hamo, jeg hjælper dig. Vent, Hamo."
Min far gik hen og åbnede køleskabet og tog en pakke smør frem.
Og min far lagde den på spisebordet.
Han sagde: "Hamo,
hvis du kan spise denne pakke smør,
giver jeg dig $100."
Hamo tog tre bidder og kastede op i vasken, og far gav ham $47.
Moralen i historien? Jeg aner det sgu ikke.
Min far var speciel.
En aften gik jeg ud med skrald. Det var koldt,
så jeg tog hans smokingjakke på.
Og jeg stak tilfældigvis hånden i lommen,
og jeg trak en lille plastikpose op med hvidt pulver.
Jeg tænkte: "Hvorfor går far rundt med sit eget salt?"
Men jeg fandt ud af det og var ikke så overrasket et år senere,
da han hentede mig på skolen for at tage til et møde
med en studievejleder.
Far bragede over kantstenen med bilen og snakkede vildt hurtigt.
Jeg indså, hvad der skete. Jeg blev flov og løj for ham.
Jeg sagde: "Far, jeg tror, de vil se mig alene til det første møde,"
og jeg gik ind uden ham.
Et år senere tog jeg på college.
Jeg gik på Boston University.
Jeg havde hovedfag i film og bifag i statskundskab,
men for det meste røg jeg pot og så Spinal Tap med mine venner.
Nogle af dem er her i aften.
Jeg spillede i punkrockbands.
Jeg var musikleder på universitetets radiostation.
Hver uges højdepunkt var lørdag aften.
Vennerne og jeg tog i biografen
og deltog i The Rocky Horror Picture Show.
Jeg så så lækker ud i de netstrømper.
Jeg viste mit sande skøre jeg for første gang,
og morede mig med at være kreativ.
Halvvejs gennem tredje år
blev jeg ringet op af min morfar, som havde boet hos os.
Han sagde: "Kom hjem med det samme, champ."
Min far var på hospitalet. Han havde fået hjerneblødning af kokainen.
Han var i koma, og tre dage senere var han også væk.
Jeg prøver at lade være med at være vred. Han levede sit liv.
Ville jeg ønske, han ikke havde løjet på livsforsikringen om rygning?
Ja, jeg ville ikke give otte shows om ugen, at I ved det.
Hans begravelse var min første gang bag en mikrofon.
Jeg sagde: "Hvis I kendte far, ved I, at han vil huskes
ikke med sorg, men med et smil."
Alle, vi kender, kom hjem til os. Min søster og jeg var teenagere.
Så vores naboer og venner sagde:
"Du og Robyn er forældreløse nu.
Kom og bo hos os. Vi adopterer jer."
Og vi sagde: "Skrub ud af vores hus.
Det er vores hus nu."
Rabbineren kom for at bede en sørgebøn.
Alle er i stuen. Det er trist, og min søster og jeg
så på hinanden gennem stuen.
Hun så ned og begyndte at grine.
Så jeg kiggede ned og så, at hendes hvalp
havde redet på rabbinerens ben.
Rabbineren lod, som om det skete ikke.
Efter få sekunder grinede jeg, og alle grinede.
Selv rabbineren og hvalpen grinede.
Da indså jeg, at vores forældre forlod os med en anden selvforsvarsteknik
i form af en sans for humor,
en evne til at grine af de dystreste ting.
Og det reddede mit liv.
Mine forældre så mig aldrig optræde. Aldrig.
De ville have elsket mit liv.
De ville have elsket det her. De ville have været her hver aften.
Det ville de.
De ville sidde her på forreste række
i stedet for disse to tilfældige tabere.
Er du stolt af mig?
Ja.
Jeg er også stolt af jer. I gør det så godt.
Jeg satte dette show sammen og tænkte:
"Skal jeg overhovedet tale om mine forældre sådan her
og læse deres kærestebreve?" De er her ikke til at grine med os.
Mor… Jeg husker knap nok mor mere.
Min far døde pludseligt med så meget usagt.
Så jeg ville tænke over det.
Jeg tog et par dage fri og tog på campingtur med venner.
Jeg havde ikke været der. Jeg kører til campingpladsen.
Det bliver mørkt, og jeg er faret vild.
Jeg er faret så vild, at jeg ikke ved det.
Jeg kører den forkerte vej i 20 minutter, og endelig fandt jeg ud af det.
Og lige der hvor jeg lavede en U-vending,
lige foran min bil var der en bænk
og et busstoppested
og et skilt, hvor der stod Paul Smith Junior College.
Jeg tænkte: "Vent."
Det college, gik far på, da han faldt for mor og skrev kærestebreve.
Jeg kunne ikke fatte det. Jeg vidste, det betød noget,
for lige ved siden af bænken var der to hjorte,
der stod i vejkanten og stirrede på mig.
En hjort havde store patter.
Den anden havde hvidt pulver her og talte vildt hurtigt og viste mig vej.
Jeg sagde: "Okay, for pokker!"
Men det inspirerede mig til at fortsætte og prøve at forstå mine forældre bedre,
så deres liv måske ville hjælpe andre med at forstå deres liv bedre.
Lige før det her gennemgik jeg alle deres ting igen,
og jeg fandt en kasse med selvangivelser, jeg havde beholdt af en eller anden grund.
Jeg tog en FedEx-konvolut frem, jeg åbnede den, og det faldt ud af den.
Jeg må have læst det en gang og lagt det væk og glemt det.
Det er det eneste brev, far skrev til mig.
"Kære Jeff, du ved, jeg ikke er god til at skrive breve.
Men jeg vil sætte ord på mine følelser.
De fleste fædre elsker deres børn, men meget få er heldige nok
til at kunne lide dem som venner.
Jeg ved ikke, om du forstår, hvad jeg mener.
Men en dag når du får børn, ved jeg, du vil."
Altså, far,
jeg har personligt betalt for 11 aborter. Jeg ved ikke, om det er det, du mener.
Men jeg forstår dig godt.
"Lad mig gå gå tilbage og huske glæderne, du har givet mig gennem årene.
På vej hjem fra karateskole
grinede vi tit over fjollede ting i bilen.
Og selvfølgelig at se dig løbe ud på banen
til din high schools delstats-mesterskabskamp."
Vi havde tabt alle 11 kampe. Han laver fis.
"Jeg så dit gode arbejde, da du begyndte at arbejde på Clinton Manor
og aldrig udnyttede, at du var chefens søn."
Det føltes godt.
"Vi grinede, da du smed spaghetti i mit skød."
Mor holdt spaghettikampe i køkkenet.
Hun sagde: "Spaghetti, en, to, tre," og vi smed spaghetti ud overalt.
Min søster og jeg gør det stadig. Jeg kan varmt anbefale det.
"Og i dag, Jeff, så jeg dig få din studentereksamen.
Jeg ved, vi næsten aldrig taler om mor, men jeg ved, vi tænker på hende af og til.
Hvor må hun være stolt lige nu.
Jeg ved, at jeg ikke har vist de følelser, jeg har for dig,
men de er der altid.
Hvis jeg afbrød dig, når du ville tale med mig, så undskyld."
Vi arbejdede sent i cateringsalen.
Hvis jeg ville tale med far privat, skulle vi ind i et kølerum.
Så alle vores far-søn-samtaler var korte, og vores brystvorter var stive.
"Siden mors død har jeg ikke brugt nok tid med dig og din søster.
Det var svært, fordi min forretning er vokset,
og fordi jeg var ude om aftenen i stedet for at have mere tid sammen.
Bare du ikke har savnet et traditionelt hjem for meget, og hvis du har,
så lad mig sige undskyld nu.
Jeg vil ende brevet med at sige, du er den bedste.
Jeg kunne ikke få en bedre søn.
"Du er rar, god og fornuftig.
Forbliv sådan, Jeff, og du vil altid være lykkelig og gøre det godt i livet.
Jeg vil altid elske dig og synes om dig som ven.
Din far," med et udråbstegn.
Far, hvis du er stolt af mig, så giv mig et tegn.
Tak, far.
Måske efter showet.
Jeg er så heldig.
Jeg havde gode forældre, og de opfostrede mig lige nok.
Den slags modgang, når man er ung, forandrer en. Nogle af jer ved det.
Det er tit svært at lave langsigtede planer,
fordi man tror, det hele falder fra hinanden.
Af og til er det svært at komme tæt på folk, fordi man tror,
de bare forsvinder.
Jeg gør mit bedste.
Nogle gange smiler jeg falsk og håber på, det bliver et ægte smil.
Det virker som regel.
Og min ven Mark er lige der. Hej, Mark.
Han sagde: "Tag et comedykursus med mig. Jeg tror, du bliver god til det."
Vi tog kurset. Jeg havde intet at miste.
Jeg var bare en tyk taber, der boede i New Jersey med min morfar,
og jeg elskede straks kurset.
Jeg havde ikke været så spændt på noget siden karate som barn.
Her kunne jeg kanalisere mine erfaringer til noget sjovt, noget helende.
En af mine første jokes til open mic var:
"Lad aldrig din bedstefar arrangere en blind date.
Hun åbnede døren, jeg kastede ét blik.
Afskyelig.
Det var hendes navn, Afskyelig.
Hendes hebraiske navn var Yech.
Jeg knoklede
og uddelte løbesedler. Jeg gjorde alt for at komme på scenen.
Endelig syntes værten i den bedste comedyklub i New York om mig.
Han inviterede mig på en diner over for klubben.
Efter showet gav han mig tips og råd.
Ingen havde troet på mig før. Det var så fedt.
En aften sagde han: "Jeff, du kunne nok blive skuespiller."
"Tror du?" "Du bør tage skuespillerkurser."
"Wow, okay."
Han sagde: "Jeg giver dig din første skuespillertime."
Klokken var to om natten. Han sagde: "Jeg bor et par gader herfra."
Vi tog hen til hans lejlighed.
Han sagde: "Lad os starte med åndedrætsøvelser. Luk øjnene."
Han lagde hånden her. Han sagde: "Slap af.
Træk vejret, Jeff.
Jeff, du slapper ikke af. Hold øjnene lukkede, slap af.
Træk vejret, Jeff, slap af."
Og hans hånd nåede hertil.
Og jeg indså det og trådte tilbage.
Jeg sagde: "Hey, mand, jeg ved ikke. Jeg skal afsted.
Min morfar venter på mig i New Jersey."
Og jeg blev ydmyget.
Men jeg tog i den comedyklub hver aften.
Jeg vil ikke lade den særling ødelægge min nye drøm om at blive standupkomiker.
Nogle gange tænker jeg, at jeg bør være taknemmelig,
for at han viste mig, hvor hård showbusiness kan være.
Og han er her i aften. Giv ham et bifald.
Henry, jeg tænkte nok, det var dig.
Jeg er ikke stiv.
Jo, lidt stiv, husker du nok.
Nogle gange føler jeg mig Som et moderløst barn
Langt hjemmefra
Så langt hjemmefra
Hver aften efter et show tog jeg hen til Port Authority herovre.
Jeg tog ekspresbus 114 tilbage til New Jersey,
hvor jeg boede sammen med min 78-årige bofælle,
mors far, morfar Jack,
min kammerat, min bedste ven, min sjælebror.
Vi spiste alle måltider sammen. Vi gik i hinandens tøj på.
Alle mine venner blev hans venner.
Jeg holdt fødselsdagsfest for ham, da han fyldte 79.
"Champ, sig til alle, at jeg fylder 80,
så får jeg bedre gaver."
Jeg fulgte ham til lægebesøg hele dagen.
Om aftenen kom jeg til New York for at prøve at optræde.
Morfar gav mig altid et par dollars til bussen og en banan.
Han sagde: "Hey, Champ, her. Tag en banan med til turen.
Værsgo, du får måske kaliummangel…
Du kan sidde fast i trafikken,
eller måske møder du en.
Hvis det er, kan du bruge den som dildo. Værsgo.
Bliver du trist, kan du vende den sidelæns.
Den minder dig om at smile."
Det er hans måde at sige: "Jeg kan ikke tage med,
men jeg er med dig på turen."
Han var der altid for mig.
Selv som baby, da jeg kravlede rundt i hans lejlighed.
Hans kone, min mormor Helen, lavede te, og hun faldt over mig med kedlen
og spildte lidt kogende vand lige her.
Og jeg har stadig et ar, men det er ikke så slemt,
fordi morfar Jack tog mig op i sine store næver
og løb 13 gader med mig til skadestuen. Verdenserobrer-energi.
Han var pensioneret bygningsarbejder fra Bronx.
En hård negl.
Han kaldte sig selv verdenserobrer.
Kan I se den ring?
Hans ring er faktisk en stålbolt
fra en beslaglagt nazi-ubåd fra Anden Verdenskrig.
Den amerikanske flåde beslaglagde én nazi-ubåd i hele krigen.
U-505, den er udstillet lige nu på et museum i Chicago.
Og de slæbte den hjem til Amerika for at lære, hvordan teknologien virkede.
Og morfar Jack var skibsbygger stationeret i Baltimore.
Hans hold stod for vedligeholdelsen af den erobrede nazi-ubåd i et par dage.
Så han tog en bolt af, sleb den ned og lavede en ring.
Og han bankede den mod ting for held.
Han havde den på hele livet. Verdenserobrer-energi.
Her var vi. Hans kone var for længst væk. Min søster var på college.
Vi var bare to galninge, der boede i det hus, jeg voksede op i, i New Jersey.
Nogle gange tog jeg min elguitar frem, når vores venner kom.
Morfar Jack sang blues i stuen.
I morgen har jeg det
Ligesom jeg har det i dag
Jeg pakker kufferten Og rejser med velbehag
Her var jeg, 23 år
og prøvede at starte mit liv
og tænkte over, hvor længe jeg kunne tage mig af morfar.
Han var ved at komme sig efter endnu en hård operation,
og en socialrådgiver på hospitalet foreslog, at jeg tog ud
og besøgte en ældrebolig, et plejehjem.
Det gjorde jeg, og det var fint, men det var ikke noget for os.
Jeg vidste, at vi ville blive sammen.
Der er en fin organisation, som kom forbi os
for at se til morfar og levere et varmt måltid,
så jeg kunne forfølge min drøm i New York.
Så stor tak til Meals on Wheels. Gode mennesker.
Og der er sikkert folk her i aften, som er omsorgspersoner,
og hatten af for jer.
For jeg ved, hvor svært det er at tage sig af en,
som ikke kan klare sig selv.
Men jeg kan love jer, at I vil se tilbage på denne tid i livet med stolthed.
Det lover jeg.
Far havde en vidunderlig sygeplejerske, en jamaicansk dame, der hed Lily.
Hun plejede at sige: "Alle er barn to gange.
En gang når de bliver født, og en gang når de dør."
Det følte jeg virkelig med morfar Jack.
En gang sov jeg, og han stavrede ind på mit værelse midt om natten
og faldt sammen i fodenden af min seng med benene hængende over siden.
Han havde mange smerter. De måtte brække ribben til operationerne.
Han var svimmel og ved siden af sig selv, og han sov hele natten
med hånden om min ankel for at få jordforbindelse eller varme,
som et lille barn kan holde sin mors hånd, mens han sover.
Vi vågnede næste dag, og han var ikke flov.
Han affandt sig bare med situationen.
"Jeg ved, jeg er pisseanstrengende, men kan du hjælpe mig ud af sengen?"
Og jeg løb foran sengen og gav ham min hånd.
Han tog ikke min hjælp. Han tog den bare. Et energihåndtryk, verdenserobrer-energi.
Og han rejste sig op, ribben for ribben, som en professionel bokser,
indtil han stod ret op.
Jeg sagde: "Morfar, er du okay?"
Han smilede. Han sagde: "Jeg ville ønske, jeg var en ring på min piges hånd.
Hver gang hun kløede sig i røven,
ville jeg se det forjættede land."
Og sådan startede vi dagen.
Han mistede aldrig sin seje stil,
uanset hvad der skete.
Han fik endda en kæreste. Hun hed Sarah. Han mødte hende i ældrecentret.
Han sagde: Med hensyn til romantik skal der ikke meget til."
På hendes fødselsdag tog han hende ud for at få hul i ørerne for første gang.
"De måtte holde hende, men hun gjorde det."
Men hun måtte ikke besøge ham på hospitalet. Han var for stolt.
Han ville ikke have, at hun så ham som andet end Superman, en verdenserobrer.
Men jeg var på hospitalet engang, og vi talte om hende.
Og han havde det ikke godt, men han livede op.
"Jeg vil tale med hende. Champ, ring hende op."
Så jeg ringede til hende.
Det var sidste gang, de talte sammen.
"Hej, skat. Det er mig.
Du har ikke en kage i ovnen, vel?
Okay, jeg kommer straks med åben lynlås.
Jeg håber, at posthuset ikke går konkurs,
for jeg har ikke sendt dig et kærestebrev længe.
Har jeg drømt i al denne tid, at livet kunne være ren magi?
Har alle de drømme, jeg har haft om dig
bare været fantasi?"
"Okay, Mama, Wildflower, Zaza, Falanga,
jeg ville bare høre din stemme.
Snart er jeg på dupperne igen, skat. Jeg kommer og henter dig.
Vi køber en halskæde, der matcher til de øreringe.
Okay, skat…
…op til himlen.
Farvel.
Champ, skulle du have set hende.
Guldøreringe i ørerne.
Smukt.
Okay,
se at komme afsted.
Hav et godt show. Tag en banan med til turen."
Her er ringen.
Når jeg har brug for lidt af den verdenserobrer-energi,
banker jeg ringen mod noget og tænker på morfar Jack.
Nogle gange tænker jeg på den pige i Denver, jeg fingerkneppede én gang, men
jeg tænker mest på morfar Jack.
Ringen er ikke bare et symbol på, at det gode overvinder det onde.
Det er et symbol på modstandskraft.
Morfar Jack overlevede sin kone,
sin datter, sin krop.
Men han beklagede sig ikke og havde ikke selvmedlidenhed,
og han lærte mig: "Vær klar til alt,
og bare fortsæt."
Den næste gæst er en sjov ung komiker, der debuterer i tv.
Mine damer og herrer, et bifald for Jeffrey Ross.
Jeff!
Ja! Åh mand!
Det her skrev far til mor.
Det hedder: "Nu ikke mere brød."
Dit smil blomstrer Som et smukt sommertegn
Dit hår flyder ned Som en blød, let regn
Dine øjne er som åbent hav Blå fra kyst til kyst
Hvorfor ligner din røv så en ladeport?
Nu ikke mere brød
Okay.
I skal vide, at det næste digt var et, mor skrev til far som svar.
"Tag en skjorte på, du skræmmer børnene."
Comedy har givet mig et backstage-pas til verden.
Jeg har optrådt i Australien, New Zealand, Afrika, over hele Amerika,
selv i krigszoner i Mellemøsten.
Men jeg fik mit sorte bælte i at give folk røg,
da to af de bedste nogensinde til det, Chris Rock og Dave Chappelle,
inviterede mig med til London som en særlig overraskelsesgæst
til deres shows i O2 Arena.
De sagde: "Bare gør, hvad du vil."
Så jeg gik ud foran 15.000 mennesker
og begyndte at tale om dronning Elizabeth,
som amerikanere ikke bør gøre.
Hun var lige i nærheden i Buckingham Palace.
Jeg sagde: "Jeg elsker dronningen. Hun minder mig om oldemor Rosie.
De holdt begge to deres skøre familier samlet."
Og dronningen havde lige anskaffet de to corgi-hvalpe.
Jeg sagde: "Wow, tænk at anskaffe hvalpe, når man er 96.
Hvor optimistisk er det lige?"
"Åh, vi bliver gamle sammen, min lille Jubilee, Bubilee."
De var en gave til hendes mand, prins Philip,
som var 99 på det tidspunkt og på hospitalet.
Hun gav ham to corgier som en god bedring-gave.
Det er sødt, men jeg har altid tænkt, det kunne være et PR-stunt,
for det var i samme uge, Meghan Markle var i tv
og sagde, at kongefamilien er racistisk.
Selvfølgelig tænkte de fleste af os: "Mange tak, detektiv Markle.
Wow.
Prøver du at fortælle os, at de 100 år gamle blegfjæs,
som bærer kroner og kapper
og bor på slotte og koloniserede 70 % af verden,
måske har et forældet syn på race?
Hvordan opklarede du det, detektiv?
Wow!"
Scotland Yard vil gerne tale med dig.
Vi andre antog, at dronningen af England gik rundt i Buckingham Palace en dag
og sagde: "Philip, jeg talte med Harry.
Godt nyt, vi får endelig en neger i kongefamilien.
Åh, en frisk prins.
Ikke flere incestbørn at tage sig af.
Kom, hvalpe, lad os fejre det.
Philip, knep mig en sidste gang.
Det er tetid, Philip.
Jeg beordrer dig til at "teabagge" din dronning lige nu.
Kom de 99 år gamle klunker i min mund.
Philip, giv mig en sædehalskæde
oven på denne rigtige perlehalskæde.
Philip, slik min shepherd's pie en sidste gang.
Hvalpe, væk fra sengen.
Philip, knep mig, som om det er 1939.
Vi har lige koloniseret Barbados.
Du husker det.
Åh, Philip, jeg kommer, Philip!"
"Gud bevare
mig!
Åh, skat.
Godt klaret, Philip. Godt gået, gamle dreng.
Åh, Philip.
Philip…
Philip?"
Hun gav ham to hvalpe.
Han døde tre dage senere.
Prins Philip døde samme dag som en af mine yndlingsrappere, DMX.
Men ironisk nok var prins Philips sidste ord:
"Where my Dogs at?"
Det var et godt show.
Et godt show.
Men shows kommer og går.
Det er venskaberne, vi får undervejs.
Komikere er min stamme.
Jeg er komiker, før jeg er noget andet.
Det er derfor, det gjorde så ondt for nylig,
da tre af mine bedste venner døde inden for otte måneder,
komikkens Mount Roastmore lige her.
De fik mig til at græde af grin.
Jeg er her stadig til at fortælle historien.
Har vi Norm Macdonald-fans her?
Ja!
Norm havde en af mine yndlingsjokes. Han sagde den to gange om året.
Han sagde: "Det er snart sommertid.
Jeg giver det seks måneder."
En af mine første shows var som opvarmer for Norm Macdonald
på en comedyklub i New Jersey.
Han var ikke berømt. Han havde undergrundsfølgere.
Han var en sær canadier med en mærkelig accent.
Publikum forstod ham ikke altid, og han var en fiasko fire ud af syv shows.
Når Norm var et hit, gik vi backstage og spillede poker til næste show.
Men når Norm var en fiasko, ville han af grunde, jeg ikke forstår,
stille sig ved udgangene
og sige farvel til hver eneste person, når de gik.
Det var så akavet.
Norm var altid et skridt foran alle.
Gid han havde været mere ærlig om sit helbred.
Vi ville have givet ham en god afsked.
Er her Gilbert Gottfried-fans?
Min ven, Gilbert! Der er han!
En af hans sidste gange på scenen overraskede han mig
og gik ud og fortalte en lang, skør vits
om at kneppe sin døde bedstemors kranie.
Til hans begravelse sagde jeg: "Gilberts humor er frygtløs
og hensynsløs og subversiv.
Men han er så elskelig, at han kan få os til at le
ad en joke om at kneppe en død persons kranie."
Så kiggede jeg på hans kiste og sagde:
"Ikke så sjovt nu, vel, Gilbert?"
Hans kone, Dara, ringede til mig for nylig.
Hun sagde, hun ville tage sine børn, Gilberts børn,
hendes teenagere med til showet.
Jeg sagde: "De mistede deres far for ikke så længe siden.
Dette show er måske lidt intenst for dem, lidt for tidligt."
Dara sagde: "Nej, de skal se,
at du gik igennem noget lignende i dit liv,
og at du har det okay."
Jeg har det ikke bare okay, men de har det okay.
Lily er førsteårsstuderende på filmskolen.
Max har rørt ved sit første bryst.
Godt gået, makker!
Jeg elsker at spise middag hos jer.
Jeg savner at sidde omkring bordet med Gilbert
og synge sange fra Spillemand på en tagryg.
Jeff, jeg sidder i en bil, og jeg savner dig, og…
Tillykke med fødselsdagen
Tillykke med dagen, kære Jeffrey
Tillykke med fødselsdagen
Det endte lidt brat. Det sker, når man bliver ældre.
Jeg elsker dig, hav den bedste aften.
Tak for, du inviterede mine døtre. Jeg skal til venstre.
Farvel. Jeg elsker dig.
I lige måde, Bob.
Bob Saget, Amerikas far.
Ligesom Bill Cosby.
Bortset fra at Bob fik folk til at sove på den gamle måde,
ved at tale om hans velgørenhedsarbejde for Scleroderma Forskningsfonden.
Jeg ønsker jer alle en ven som Bob i jeres liv.
Han var den bedste. Han sagde altid, han elskede en.
I hver samtale, I hørte det der.
Bob prædikede positivitet:
"Jeg vil ikke være negativ." Han lærte mig at blokere kritikere.
Han lavede et par Broadway-shows, og det var han så stolt af.
Han var en stor tv-stjerne og verdensberømt.
Men Bob elskede at være komiker.
Bob levede som en standupkomiker.
Han døde endda som en komiker. Nogle af jer kender historien.
Han var i Florida. Han gav et fedt show.
Bagefter var han tilbage på hotelværelset, og Bob gled og slog hovedet.
Det var perfekt til værten for America's Funniest Home Videos.
Du kan bruge den, Bob.
Eller du kan bruge den, Bob.
Han var en kompliceret fyr, men…
Jeg savnede virkelig Bob, da pandemien kom.
Mit forhold var forbi, og Bob var her ikke
med en af sine sædvanlige peptalks og pastrami-sandwich.
Vi gennemlevede det. Det var en hård tid for os alle.
Alle mine shows blev aflyst.
Jeg var alene hjemme.
Ensom for første gang i mit liv.
Min eks må have haft ondt af mig. En dag afleverede hun en herreløs hund,
hun fandt på gaden, en schæferhund.
Hvor gammel kan en hund være?
Denne hund måtte være først i 40'erne.
Skaldede pletter, ødelagte tænder, en flaske whisky under armen
og den skyldte Michael Vick 2.000.
Jeg sagde: "Jeg vil ikke have den hund.
Den hund har et problem."
Og jeg er allergisk over for hunde og bange for dem.
Men det var, som om universet
udfordrede mig til at elske denne hund.
Hun havde brug for et hjem. Jeg havde brug for en ven.
Så jeg vaskede hende og gav hende medicin.
Vi blev bedstevenner. Der var pandemi. Vi var sammen 24/7, medafhængige.
Hvis jeg købte ind i en time, kom jeg tilbage…
Og hunden lød sådan…
Om aftenen gik vi udenfor og stirrede på månen.
Når den var fuld, hylede vi ad månen.
Hun elskede det.
En morgen vågnede jeg og bemærkede, at hun logrede.
"Hun er glad.
Måske er jeg lidt gladere.
Lad os fejre." Vi tog i en hundepark. Det havde jeg aldrig prøvet.
Det er perfekte pudler, der går rundt på to ben og vaper, ikke?
Jeg går ind med min hund. Klokkeren i hundeparken.
Min hund gør bare i den forkerte retning.
Tennisbolde rammer hende i ansigtet.
Menstruationsblod drypper ud af hende.
Hun er ikke steriliseret, staklen. Alle stirrer på os.
En dame spurgte: "Er din en reddet hund?"
"Nej, jeg er skuespilcoach.
Hun har det fint. Hun øver sig til sin næste film."
Hun bliver ramt af en bus i en Martin Scorsese-film.
Det er Barbra Streishound. Respekter det navn.
"Er hun en reddet hund? Hvad tror du?
At jeg slår hende og fremviser hende i hundeparken, din psykopat?
Ja, hun er en reddet hund.
Og ja, jeg beholder hende."
Jeg lægger billeder ud på Instagram.
"Dette er hendes hjem for evigt."
En trillion likes.
"Årh!" Jeg fik så mange beskeder.
DM'er fra desperate hundeinternater under pandemien.
Asher, spil noget trist hunde-reklamemusik.
Ja.
I ved, hvordan det er, ikke?
Jeg får en besked:
"Vi har endnu en schæfer her.
Den her er bare en hvalp.
Hvis vi ikke finder et hjem inden for 12 minutter…
…skal vi slå hende i ansigtet,
lave en smoothie af hende, og fodre hende til de andre."
Hvad?
Så der var jeg. Jeg har aldrig haft en hund.
Pludselig er jeg alene hjemme med to schæferhunde.
Åh ja.
Ja.
Og de ved, jeg er jøde.
Hver morgen.
"Vågn op, jøde! Hundepark, schnell!
Hundepark, schnell!
Hvor gemmer du godbidderne?
Hvor er godbidderne, jøde?
Vi lugter godbidder.
Hvor er godbidderne?
Du må hellere give os dem, end at vi selv finder dem.
Hvor er godbidderne? Er de på loftet?
Hvor er dine papirer, jøde?
Vi skal tisse. Hvor er dine papirer?"
Jeg kaldte dem Ausch og Schwitz.
Jeg elsker dem, men sparker dem dagligt for jøderne,
vi mistede i Holocausten.
Fuck ikke med jøderne. De synes, det er sjovt.
De fleste hunde er bange for fyrværkeri. Mine elsker fyrværkeri.
For det minder dem om storhedstiden.
Pote.
De er de værste vagthunde. Hvis nogen brød ind i mit hus,
ville de sige: "Jøden er derinde!
Han sover derinde!
Intetanende!
Nu har I chancen!"
Den lille hedder Nipsey.
Hun lærer alt fra den ældre hund,
så hun halter ned ad trappen.
Hun stiger ind i bilen som en gammel hund.
To ben op, så venter hun på, at jeg løfter hende op sådan her.
Den gamle kalder jeg Bedste, for se på hende, hun er en Bedste.
Jeg ved intet om hende. Hun er en gadehund.
Men dyrlægen sagde, hun kunne se, Bedste havde født mange hvalpekuld.
Hun har mærkelige buler på kroppen,
og hun har demens og ondt i benene.
Så nogle gange puster jeg lidt potrøg i ansigtet på hende.
"Kom her, Bedste!"
Og man kan bare se, at hendes glaukoma retter sig.
Hun kigger altid på mig med det nazi-blik:
"Du er en af de gode."
Vi var i hundeparken en dag, og Bedste legede med de andre hunde.
Hun legede, og hun faldt.
Og hendes ben…
Og når en gammel hund falder, er det skræmmende.
Jeg tager hende op, og jeg bærer denne schæferhund på 45 kilo
til bilen for at køre til dyrlægen
med den samme dunken i mit bryst,
som jeg følte årtier tidligere,
da jeg bar morfar Jack til bilen
for at køre ham på skadestuen for sidste gang.
Jeg klikkede endda hans ring mod hundeparkens hegn
og tænkte: "Det er måske slut.
Jeg ved ikke, om jeg kan tage mig af denne hund mere."
Og jeg kom over til dyrlægen.
Og jeg skulle tage beslutningen om at sige farvel.
Det havde jeg ikke gjort med et kæledyr før.
Klap, hvis I har været igennem det.
Jeg græd som et lille barn.
Jeg ringede til min fætter Ed: "Kan du komme til dyrlægen nu?
Og kan du tage Nipsey med?
Hun skal sige farvel til Bedste. Vi må sige farvel til Bedste.
Kan du tage en steak med til Bedstes sidste måltid?"
Og jeg sad på gulvet hos dyrlægen,
og jeg ventede med Bedste.
Jeg holdt hendes pote
og takkede hende for at være min ven gennem pandemien.
Hun så op på mig og sagde:
"Du tog mig ind
Da jeg var alene
Du lod mig fælde
Overalt i dit hjem
Vi puttede i sengen
Ligesom mand og kone
Jeg gav dig lopper
Du gav mig liv!
Du er
En af de gode"
Efter halvanden time
dukkede min fætter Ed op
med den anden hund og steaken.
På det tidspunkt skete det uundgåelige.
Jeg var skrupsulten.
Bedste så op på mig: "Har den jødeskid tænkt sig at æde mit sidste måltid?"
Jeg stak hånden i min jakkelomme
og hev en stødt banan op, jeg havde båret rundt på hele dagen.
Og jeg spiste min banan,
og Bedste spiste sin steak,
og vi fik et sidste grin sammen.
Dyrlægen kom ind for at aflive hende.
Og lige da dyrlægen pressede nålen ned i Bedstes pels…
For at bryde spændingen
sagde jeg: "Doktor, jeg har ombestemt mig."
Og Bedste åbnede det ene øje sådan: "For tidligt, skiderik!"
Og hun åbnede det andet øje.
Hun kiggede på mig en sidste gang.
Hun sagde:
"Jeg adlød aldrig
At hente bolde var tortur
Jeg er den eneste nazist Der ikke følger ordrer
Men du
Du dømmer mig aldrig
Du
Du elsker kun mig
Mine patter hænger måske
Men min hale logrer, bare se
Du er
En af de gode"
Vil I hyle med mig? Det føles godt.
Tænk på, hvem I vil i aften, og giv den gas.
Et par uger senere
sendte dyrlægen mig Bedstes aske.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Nipsey og jeg sagde en bøn om, at en jøde for en gangs skyld kremerede en nazist.
Og vi rullede hende ind i en joint og røg hende.
Det ville Bedste have ønsket.
Men jeg tænkte:
"Hvordan skete det overhovedet?
Jeg ville ikke have dyr.
Nu græder jeg over denne lurvede, antisemitiske tæve.
Men det viser os kærlighedens kraft.
Venskabets kraft.
Hvis man mister noget, dukker noget op ud af det blå
og fylder den plads i ens hjerte.
Men man skal lade det ske. Man skal være åben for det.
Og det gjorde Bedste for mig.
Af og til føler jeg, hun stadig gør det for mig,
fordi min kræftspecialist er fra Tyskland.
Og jeg føler, Bedste kommer tilbage for at tage sig af mig.
"Jeff, vi har en god nyhed og en dårlig nyhed."
"Okay, hvad er den dårlige nyhed?"
"Du skal have seks måneders kemoterapi."
Hvad er den gode nyhed?
"Du mistede dit hår for længe siden."
Jeg vågnede dagen efter operationen, og alt gjorde ondt.
Hele kroppen værkede.
Der kom katetre ud af Lincoln Tunnel og Holland Tunnel og
Verrazzano-broen.
Jeg tørrer øjnene og kigger ned.
Der er en bakke, de stillede der med en kop koffeinfri kaffe og en banan.
Jeg tænkte: "Hvad? Kom nu."
Min læge kommer ind.
"Dr. Lenz, skal jeg spise lige nu?
Jeg har fået fjernet halvdelen af tyktarmen."
Han sagde: "Ja, tyktarmen er meget modstandsdygtig.
Jo hurtigere du spiser, jo hurtigere ved vi, at alt fungerer."
Så jeg spiste min banan,
og jeg bankede morfars ring på siden af sengen, og jeg tænkte på ham.
Men jeg tænkte ikke på verdenserobreren.
Jeg tænkte på ham, jeg tog mig af.
Og nu var jeg her.
Jeg var ham.
Fra at være plejer til at blive plejet, bare sådan.
Og kemoterapien var hård.
Nogle af jer ved det.
Men det var ikke så hårdt, som da mor skulle igennem det.
Det gik så godt, at min læge lod mig droppe den allersidste gang.
"Du er det eneste menneske, der har taget på under kemoterapi."
Resten af året går, og jeg er klar til at forlade Californien
og komme tilbage til New York og lave shows.
Jeg spurgte: "Må jeg rejse?
Må jeg arbejde? Kan jeg det her?"
Han sagde: "Vi aftaler en opfølgende koloskopi,
og vi ser, hvad vi ser."
Jeg prøver ikke at bekymre mig om det, men jeg er bekymret.
Aftenen før koloskopien lå jeg i sengen og tænkte:
"Sidste gang tog jeg ringen af
og lagde den i min skuffe, og den koloskopi gik ikke så godt.
Jeg beholder den på denne gang."
Klokken 5.45 er det stadig mørkt.
Jeg tager en Uber til klinikken, og jeg ligger på sengen og venter.
Ikke som Jeff Ross, The Roastmaster. Jeg er Jeff Lifshultz,
bare en fyr i patientkittel og sokker.
Og der er gardiner, der adskiller alle patienterne på denne store klinik.
Jeg ser glimt af patienter, der går forbi.
Jeg hører dem gennem gardinerne tale med sygeplejersker
og besvare alle de spørgsmål, man skal svare på,
når man skal til medicinsk behandling.
Og den søde sygeplejerske kommer ind, Angie, og hun siger:
"Mr. Lifshultz, du skal lægge din ring i posen nu."
Jeg sagde: "Må jeg beholde den på?"
"Det er imod reglerne,
men jeg kan hente en fyr, og du kan underskrive en dispensation."
Og hun stiller tusind spørgsmål
om min families sygehistorie
og min personlige sygehistorie og al min medicin.
"Hvornår gjorde du sidst det? Hvilken farve er det?"
Og jeg gør mit bedste for at besvare alle disse spørgsmål.
Jeg er træt og har været oppe hele natten. Jeg har hverken sovet eller spist.
Jeg er nervøs.
Til sidst siger hun: "Vi er næsten færdige,
men vi skal spørge alle om dette."
Hun kommer nærmere.
Hun siger:
"Har du nogensinde haft tanker om at skade dig selv?
Har du et stærkt støttesystem, som du altid kan stole på?"
Jeg begynder at græde. Jeg ved ikke hvorfor.
Jeg ryster på hovedet. Hun går videre til næste spørgsmål.
Af en eller anden grund stopper jeg hende: "Angie, kan du gentage det?"
"Har du nogensinde tænkt på at skade dig selv?
Har du et stærkt støttesystem, du altid kan stole på?"
Jeg kan ikke holde op med at græde, og jeg ved ikke, hvorfor jeg flæber…
Fordi jeg ikke har øjenvipper pga. alopeciaen,
brænder saltet fra tårerne i mine øjne,
og jeg kan ikke se, og jeg kan næsten ikke tale, og det er…
De bedøver mig. Det hele er sløret.
Det næste, der sker, er, at Eddie henter mig i bil,
og jeg vil forklare, hvad der sker,
og jeg kan ikke få ordene frem uden at græde.
Og vi er tilbage i mit hus, og jeg prøver igen,
og nu græder vi begge to, og jeg sad der,
indtil jeg indså, at jeg græd for de andre,
jeg kunne høre gennem gardinerne,
som måske ikke har et godt svar på de spørgsmål.
Jeg indså, det var lige meget, hvad resultatet af min koloskopi var,
fordi jeg havde en telefon fuld af numre til pårørende.
Det er ikke kun kampen.
Det er hæren.
Det er mine venner, som stimlede ind på min hospitalsstue
med en æske donuts og en guitar og holdt mig med selskab hele natten.
Og da de sendte mig hjem fra hospitalet,
var min ven John Stamos der og ventede på mig
med sin tudegrimme unge, og…
Min søster Robyn, som droppede alt
for at komme og tage sig af mig i to måneder.
Spaghettikampe og det hele.
Da hun skulle arbejde igen, tilkaldte hun forstærkninger.
Min tante Donna fløj ud og tog sig af mig, ligesom hun gjorde, da jeg var dreng.
Så fløj min fætter Aaron og kusine Rona herud. De er her i aften,
og de lavede alle oldemor Rosies opskrifter.
En sær nabo, jeg knap nok kender, bagte bananmuffins
og efterlod dem på min veranda for at have noget med til sygeplejerskerne
hver anden tirsdag, når jeg gik til kemoterapi.
Det er hæren, og jeg er stolt af at sige, at hvad der end var i mig,
så dræbte vi det, før det dræbte mig.
Jeg har det fint.
Jeg har stadig min Port-a-kath, for en sikkerheds skyld,
men jeg har det så godt.
Hele mit liv har jeg haft en utrolig hær.
Min ven Mark, som bad mig prøve standupcomedy.
Min ven Jordan, som bad mig få den koloskopi.
Min agent Stacy, som får 10 % af dette show.
Det er ikke kun mine venner og familie.
Det er publikum. I er hæren.
Fordi I giver mig et formål!
Et formål!
En grund til at spise mindre rødt kød,
så jeg kan forfølge min mission.
Mit livs søgen efter at helbrede verden.
Og hele folk gennem roasts.
Så hvis du går igennem noget intenst i livet lige nu,
så rejs dig op, og få din banan.
Hvis du fejrer noget, så rejs dig op.
Hvis du bare er klam, så rejs dig op.
-Hej, lille dame. -Hej. Hvad så?
Det går godt. Hvad sker der med dig, skat?
Min søster har kræft i bugspytkirtlen.
Din søster har kræft i bugspytkirtlen.
-Hvad hedder hun? -Vicky.
Vicky? Hvordan går det? Tager du dig af hende?
Ja.
Hvad med din frisør?
Har den person også kræft?
Ser det så slemt ud?
Nej, det ser smukt ud.
Værsgo. Jeg elsker dig.
Tak, fordi du deler det. Jeg håber, din søster er okay.
Hvem ellers?
Fuck.
Det har jeg ikke tid til.
I morgen har jeg fri. Vi bliver sgu hængende hele natten.
Goddag?
Du ser ud, som om Dilbert kneppede en troldedukke.
Det er for meget for min hjerne lige nu.
Jeg håber, han har kræft.
Det er det mærkeligste par, jeg har set.
Ved I hvad? Smag og behag. Hvem skal gribe den?
Eleanor… Asher, giv mig en trommehvirvel. Hun er 140 år gammel.
Se der. Jeg har set yngre ansigter på kontanter.
Kom nu, Eleanor. Det er et stort øjeblik. Er du klar?
Du har backup, ikke?
Okay, Eleanor, se nu efter.
Det er stort. Hele den her Netflix-special afhænger af det.
Grib den her banan.
Ja!
Slet ikke tæt på!
Men hun prøvede, og det er det vigtigste.
For tre år siden ringede jeg til selvmordslinjen. "Har du en pistol?"
Og jeg sagde nej.
Og de sagde: "Kan du ringe igen om et kvarter?"
Hvad fanden snakker du om?
Jeg har kendt dig i tre minutter, og jeg vil begå selvmord.
Den gamle kælling spiser sin banan midt i showet.
Hvor fedt!
-Hej, jeg hedder Gary. -Gary.
Da jeg var 11, mistede jeg hænderne i en eksplosion.
Det er en positiv historie, fordi jeg endte med at gå på kunstskole.
Jeg var en succesfuld designer i 30 år.
Jeg er pensioneret og ser dig her.
Hvor fedt!
Se lige dig, mand. Du er en inspiration.
Jeg vil bede om et fistbump, men jeg vil ikke være ufin.
Hvad hvis du vil sige "Fuck dig"? Hvordan gør du det?
Du skal bare…
Han er en legende. Åh gud!
-Du må tilpasse dig. -Du må tilpasse dig.
-En god lektion for livet. -Ja.
-Det er min skønne kone. -Skønne liv.
Den stakkels kvinde er aldrig blevet fingerkneppet.
Værsgo. Her er også en banan til hende.
Elsker dig. Læg den under armen.
Hvem fanden kan overgå det?
Her! Op!
-Hvor? -Lige her!
-Hvad så? Hvordan går det? -Hej!
Jeg fejrer, at jeg har været skilt i fem år!
Åh gud!
Wow!
Vent. Jeg har lige fået lavet bryster!
Du har lige fået lavet bryster.
Det er godt, så hvis du falder, hopper du op igen.
Jeg vil ikke undlade at udpege lidt af min familiehistorie.
Den store forfatter Judy Blume er her.
Jeg vil ikke gøre dig forlegen.
Judy, er du der? Det er mig, Jeff.
Wow!
Det er sjovt. Jeg genlæste din bog,
fordi jeg har fået menstruation for første gang.
Du siger, dit hus brændte ned i The Palisades?
Alt er væk, alting.
Vi var der i 56 år, og alt er væk. Vi har intet.
Jeg kan se det på dit tøj.
Jeg mistede sgu en masse tøj!
Du mistede to af dine børn for nyligt. Sagde du det?
Det gør mig meget ondt.
Jeg ved ikke… Ville det være forkert at spørge, hvad de hedder?
-Min datter hed Patty. -Din datter er Patty.
Og min søn hed Joe.
Joe. Jeg dedikerer aftenens show til Patty og Joe.
Kom her, jeg skal kramme hende. Se dig.
Tak, skat.
Det er svært.
Ja.
Men det gode er, at du har min mors bryster.
Jeg elsker dig, skat. For Patty og Joe.
Og se ham. Hvordan går det?
Fars kokainpusher er her. Fedt.
-Hvordan har du det? -Godt.
-Hvad hedder du? -Jeg hedder Keaton.
Keaton. Hvad er din historie, Keaton?
Min bedstefar døde for to uger siden, og min hund døde for tre dage siden.
Du har den værste uge.
-Hvad hed din bedstefar? -Gerald.
-Hvad hed din hund? -Maisie.
Maisie og Gerald. Ved du hvad? Fuck den dames børn.
Jeg dedikerer showet til din bedstefar og din hund…
Nej?
Jeg elsker dig, skat. Du er sgu den bedste.
Det er virkelig medicin.
Hvad laver du, Keaton?
Jeg læser på NYU.
-Læser du på NYU? Hvad læser du? -Skuespil.
-Du læser skuespil. Så sejt. -Ja.
Kom her, skat. Kig på skærmen.
Du får din Broadway-debut lige nu.
Så smukt.
Hvad med en hånd for alle mine frivillige?
Mor plejede at skrive små beskeder på bananer:
"Jeg elsker dig, jeg savner dig," og hun lagde den i min madpakke.
Jeg savner også dig, mor.
Især i aften.
Bananer vokser i klaser.
De beskytter hinanden.
Og ligesom os får bananer knubs, men de er stadig gode.
Jo flere knubs de får, jo sødere er de.
Og de er bløde indeni, men de er beskyttet af det ydre lag,
den tykke hud, vi alle skal have for at komme igennem livet,
for man ved aldrig, hvad der sker, når vi går ud ad døren.
Så vær stærke, allesammen.
Verdenserobrer-energi, gentag det med mig.
Verdenserobrer-energi!
Lov mig det her.
Når livet går galt, og verden vil slås,
så tænk tilbage og grin ad dine yndlingsjokes her med os.
Morede I jer?
Jeg føler mig som verdens heldigste røvhul,
der fejrer min 60-års fødselsdag på Broadway, skat!
Men hvis jeg nu går bort,
så gå ikke helt i sort,
for jeg vil altid være ved jeres side
hver gang I tager en banan
Med på turen!
Op i himlen, skat!
Tak!
Jeg elsker jer! Jeg elsker jer så højt!
Vær stærke!
Giv Felix en hånd!
Og Asher!
Vent! Og Nipsey!
Kom her, dit nazisvin!
Kom her, Nipsey!
Nipsey, lad os hyle.
Det er ligesom i Annie, hvor hunden kommer ud til sidst,
men jeg spiller den skaldede fyr og den forældreløse. Godaften, allesammen!
Tekster af: Pernille G. Levine
Nu ikke mere brød. G. Levine