Sandra Bernhard. Hemmetti.
En naisi häntä edes Bea Arthurin munalla.
Oli miten oli, sinulla on huikea ura takanasi, Biebs.
Olet huipputyyppi, Snoop. Ainoa, joka on vetänyt sinua enemmän savua henkeen -
on Pete Davidsonin isä World Trade Centerissä.
Kiitos, Pete. Anteeksi, Shaq. -Hyvä vitsi.
Tiedän, että se oli lempikiipeilyrakennuksesi.
Tom, olet esimerkki tuleville sukupolville.
Kun ahkeroi, syö oikein, kuvaa toisen joukkueen treenejä,
tyhjentää pallot ja saa NFL:n kehittämään uusia sääntöjä itselle,
voi olla Dunkin' Donutsin mainoksessa kolmanneksi kuuluisin kaveri.
Antaa palaa, perkele!
New York City!
Toivottakaa tervetulleeksi Roastmaster General Jeff Ross!
Tästä lähtee! Mitä me touhuamme?
Mitä on tekeillä? Terve kaikille.
Broadwaylla ollaan, muru.
Hengittäkää syvään. Katsoitte tätä missä hyvänsä, hengittäkää syvään.
Jättäkää ulkomaailma ulkopuolelle.
Haluan kokemuksen olevan katarttinen kaikille.
Intensiivistä vaihetta elämässään läpi käyvät ovat juuri oikeassa paikassa.
Minusta on tullut hyvä ihmisten piristäjä.
Ystäväni Donald oli 86-vuotias ja saattohoidossa.
Munuaiset olivat pettämässä, eikä hän halunnut enää jatkaa.
Donaldin tytär Sarah on parhaita ystäviäni.
Hän sanoi: "Olet tärkeä isälleni. Hän ei halua puhua muille,
joten käy piristämässä häntä." Vietin Donaldin kanssa pari tuntia.
Pidin häntä kädestä, ja puhuimme hänen elämästään ja perheestään.
Lopuksi sanoin: "En haluaisi, että olet enää jatkossa hätäyhteyshenkilöni."
Joskus asioita kokiessa tuntee, ettei niistä pääse ikinä yli. Kyllä pääsee.
Niille voi ehkä jopa nauraa joskus. Minulla oli ennen kaunis afrokampaus.
Rakastin sitä. Otin sen mukaani kaikkialle.
Sitten raaputin kerran lentokoneessa päätäni, ja päästäni irtosi iso hiustuppo.
Samana iltana suihkussa viemäri oli täynnä hiuksiani. Kaljuunnuin viikossa.
Kolmen viikon jälkeen kulmakarvat ja ripset olivat poissa.
Selvisi, että sairastan alopeciaa.
Onko täällä muita samaa sairastavia?
Tauti ei ole hengenvaarallinen, mutta se muutti minut Voldemortin asianajajaksi.
Näytän Jeff Bezosilta, jos hän olisi Amazonin sijaan keksinyt mozzarellatikut.
Olen kuin Bruce Willis, jonka PT:lläkin on dementia.
Yleisö minun makuuni.
Voin nauraa itselleni, koska olen paksunahkainen.
Tulen mollaajien suvusta New Jerseyn Newarkista.
Vartija.
Oikea sukunimeni on Lifshultz.
Se on vanha heprean kielen sana, joka tarkoittaa: "Vaihda se."
Toinen nimeni on Ross isomummini Rosien mukaan.
Englannilla oli kuningatar Elisabet, Newarkilla kuningatar Rosie.
Hän oli alansa edelläkävijä ja perusti juhlatilayrityksen 1950-luvulla.
Aikaan ennen kuin naisilla oli isoja firmoja.
Hän pyöritti firmaa kolmen poikansa kera. Ukkini Herb johti orkesteria.
Kuulitte hänen musiikkiaan saapuessanne. Isosetäni Murray teki taikoja keittiössä -
ja isosetäni Albie kirjanpidossa. Perheyritys, siis.
Judy Blume jopa kirjoitti Clinton Manorista romaanissaan.
Hänen mukaansa jokaisen Jersey-tytön haave ovat siirappiset häät Clinton Manorissa.
Isomummi Rosie työskenteli päivät pitkät keittiössä.
Iltaisin hän meni yläkertaan, pukeutui iltapukuun,
koristeli hiuksensa ruusulla ja järjesti kauniita häitä sekä toteutti haaveita.
Tuossa hän on.
Juuri ennen kuin hänet värvättiin Pittsburgh Steelersiin.
Hän järjesti myös sukujuhlia.
Hän piti hullun sukumme koossa ja opetti erottamaan oikean väärästä.
Kerran isomummi Rosie oli ajamassa Floridaan lomalle -
miehensä, isoukkini Gusin sekä firman työntekijän Leen kanssa.
Muistan Leen. Hän oli mahtava tyyppi. He pysähtyivät Etelä-Carolinaan yöksi,
ja heiltä kiellettiin pääsy hotelliin sillä verukkeella, että Lee oli musta.
Isomummini Rosie meni takaisin autolle, otti aseensa ja tappoi kaikki hotellissa.
"Juutalaisille ei ryttyillä."
Sitä hän lauloi meille nukkumaan mennessä.
Opin siis jo nuorena, ettei komedia ole minulla vain verissä. Se on supervoimani.
Ja tämä on syntytarinani.
Nuorena poikana Newarkissa elelin
Rehti yritin olla Ja koulun hoitaa
Kiusaaja musta pitänyt ei Likaiseksi juutalaiseksi haukkui
Ja suoraan schmeckleen mottasi
Kun lattialla tuskissani makasin
Mietin, paras ase on aivot mun
Ylös nousin ja sanoin siis: "Hei, törppö, ei susta oppinutta tuu
Koska enosi myös isäsi on"
Kaikki nauroi Kun kiusaaja punaiseksi muuttui
Poika oli kunnossa Vaan kiusaaja oli kuollut
Sitten kuin kaupalla ihmeen Vitsit alkoi virrata kiihtyvään tahtiin
Ja sinä päivänä syntyi Roastmaster
Siis juutalaisille älä ryttyile
Juutalaisille älä ryttyile
Ellet egosi ruhjoutuvan halua
Koskaan älä juutalaisille ryttyile
Lapsuudessa tuntemani juutalaiset olivat ahkeria ammattiyhdistystyöläisiä.
Jopa patriootteja.
Isosetäni Murray oli lääkintämies toisessa maailmansodassa -
ja auttoi vapauttamaan keskitysleirin. Mitäs sinä teit tänään?
Maavoimat myönsi hänelle Purple Heart- ja Silver Star -ansiomerkit.
Siskoni Robyn on perheen hauskin,
ja erityisopettajana hänellä on aina uutta materiaalia.
Serkkuni Steve on päivystyskirurgi. Hän on paikalla tänään.
Siskonpoikani Jared taistelee metsäpaloja vastaan.
Minua kiusattiin koulussa, kun olin kuusivuotias.
Äiti raahasi minut karatetunneille, joilla muksut hakkasivat minua vuorotellen.
Mutta se karaisi minua.
Äiti vei minut sinne joka päivä. Isä haki minut sitten pois.
Opin kurinalaisuutta ja kunnioitusta.
Ja 10,5 vuoden iässä minusta tuli USA:n toiseksi nuorin mustan vyön karateka.
Lempinimeni on Kosher Kai.
Meitä juutalaisia on ollut kauan.
Selvisimme faaraosta Natseista ja Saddam Husseinista
Ja jos Jeesus palaa
Tapamme hänet uudestaan
Juutalaisille siis älä ryttyile
Juutalaisille älä ryttyile
Vaikka se Jeesuksen tappaminen Ei totta olekaan
Koskaan enää älä juutalaisille ryttyile
Aikanaan juhlatilayrityksen peri isäni,
New Jerseyn pitopalvelulegenda Ronnie Lifshultz. Aplodit hänelle.
Tässä hän tarjoilee pelottomasti paljain käsin välikyljystä.
Mitä vain asiakkaiden naurun ja ilon eteen. Koko perhe työskenteli tuolla.
Kun ystäväni olivat juhlimassa, minä leikkasin rintapaistia bar mitzvahissa.
Clinton Manor oli mollaajien sulatusuuni.
Tarjoilijat olivat irlantilaisia ja skotteja,
kun keittiössä kanssani työskennelleet olivat Haitilta.
Grigori teki salaatit. Hän oli venäläinen.
Lester teki hyytelöt. Hän oli unkarilainen.
Ja minä olin pomon poika. Opin sietämään vinoilua ja vinoilemaan.
Tein juhlatilassa töitä siinä missä muutkin,
mutta tiesin, ettei se ollut kohtaloni.
Halusin seurata mahtavaa juutalaisperinnettä ja luoda asioita.
Osa maailman upeimmista keksinnöistä on juutalaisten keksimiä. Esimerkiksi:
Barbie-nuket, nallekarhut Ydinkäyttöiset sukellusveneet
Kirjoituskoneet, Prozac Droonit ja farkut
Bagelit on maittavia Komedia-roastit, Hollywood
Kaikke ne juutalaisten luomia on
Katumuspilleri, väritelkkari Suhteellisuusteoria
Google, kugel, kauneuskirurgia
Olkaa hyvä vain, rouva.
Suolakurkut, hakulaitteet Huulipunat ja laserit
Kuka ne kaikki loi?
Juutalaiset!
Joulu…
Me juutalaiset rakastamme joulua,
koska silloin juhlitaan juutalaisen Jeesus Chaim Kristuksen syntymää.
Hän oli koko sivistyneen maailman ainoa juutalainen puuseppä.
Kuulin hiljan, että laulaja Adele on juutalainen.
Hänen oikea nimensä on "A'Delicatessen".
Mietitäänpä joululauluklassikkoja, kuten:
Sen on kirjoittanut mukava juutalaismies nimeltä Irving Berlin,
joka luultavasti vain…
Vikan vuosineljänneksen voitoista haaveili
Kapitalismi, feminismi Ympärileikkaus, juustokakku
Säteily, kastelu, Rokotus, luojan tähden
Gramofoni, matkapuhelin E.T., soita kotiin
Kuka nämä kaikki loi?
Juutalaiset!
Mikrofoni.
Joku juutalainen mietti jossain vaiheessa: "Meidän pitää olla vielä kovaäänisempiä!"
Nykyään hullu sukuni kokoontuu aina pystyessään isomummi Rosien muistoksi -
kokkaamaan hänen resepteillään.
Älä ryttyile juutalaisille. Etenkään kiinalaisille rivin päässä.
Onko täällä matzopullakeiton faneja?
Isomummi Rosielle se oli "juutalaista penisilliiniä",
mutta juutalaiset eivät tyytyneet siihen. Me myös keksimme penisilliinin.
Seuratkaa siis isomummi Rosien kunniaksi pomppivaa matzopullaa.
Yksi, kaksi, kolme ja…
Juutalaisille älä ryttyile
Jos buuauksen sijaan Hurraa-huutoja kaipaat
Älä koskaan enää
Juutalaisille ryttyile
Tai mustille, meksikolaisille, muslimeille, puertoricolaisille,
italialaisille tai niille, joihin tuo tyyppi kuuluu. En tiedä.
Rauha maan päällä!
Paaville.
Taylorille ja Travisille.
Onpa täällä kuumaa porukkaa.
Tervehtikää hyviä ystäviäni Felixiä ja Asheria.
Molemmat ovat valmistuneet Berkleen musiikkiopistosta.
Kirjanpitolinjalta, eli älkää suotta vaikuttuko.
Tämä on ihanaa. Kauniit ihmiset nauravat kauniissa paikassa.
Minulla ei ole vaimoa eikä lapsia, joten tämä antaa minulle syyn jatkaa.
Olin kuolla viime vuonna.
Tom Bradyn roastin jälkeen minulla oli muutama viikko vapaata.
Päätin hoitaa rästiasioita.
Käydä hammaslääkärissä ja terapeutilla. Lisäksi kaverini Jordan oli puhunut -
jo parin vuoden ajan viestiryhmässämme, että meidän pitäisi käydä kolonoskopiassa.
En ollut käynyt kolonoskopiassa.
Kun sitten menin sinne, se ei ollutkaan niin kivaa kuin oletin.
Siis olihan siellä musiikkia ja vauvaöljyä sekä Diddy paikalla.
Nyt kun tuli mieleen, en ikinä saanut laskua.
Heräsin tuntia myöhemmin, ja lääkäri oli vieressäni.
Hän sanoi löytäneensä paksusuolestani kolmannen asteen kasvaimen.
Minulta, joka en ole sairastanut päivääkään elämässäni.
En uskonut, että minulle voisi käydä niin. Peruin loppuvuoden keikat.
Viime kesänä minulta poistettiin 18 senttiä paksusuolta.
Olen nyt suolipuoli.
Tuntuu hyvältä purkaa tätä.
Saanko avautua teille tänä iltana?
Niinkö?
Äidilläni oli valtavat tissit.
Jättimäiset. Ja loistava huumorintaju.
Isäni nauratti häntä, jotta tissit hytkyisivät.
Siihen aikaan ei ollut Netflixiä, joten viihteemme oli siinä.
Hullu perheeni ei koskaan heitä mitään pois.
Löysin pussillisen rakkauskirjeitä, jotka isäni oli kirjoittanut äidilleni -
ollessaan fuksi Paul Smith's Junior College -pikkukoulussa.
Hän opiskeli hotelli- ja ravintola-alaa,
jotta voisi ottaa perheyrityksen haltuunsa.
Äitini oli toimistotöissä 34th Streetillä tässä lähellä.
Kirjeistä näkee, miten rakastuneita he olivat.
"Rakas Marsha, en tiedä, miksi olit niin huolissasi siitä, etten ole kirjoittanut.
Usko pois, kulta,
sinulla ei ole ikinä meidän kahden osalta syytä huoleen.
Mihin keilapalloa tarvitaan? Niitä saa ilmaiseksi keilaradalla.
En ole saanut vielä arvosanoja ravintolanjohdosta,
mutta saatoin reputtaa pakasteruoat.
En tiedä, mitä teet minulle, kulta.
Joskus nukkumaan mennessäni tartun tyynyyni ja kuvittelen, että se olet sinä.
Luulen oikeasti sekoavani.
Rakkaudella ja muulla siihen liittyvällä sonnalla -
Ronnie.
PS: Synttärini ovat 3.11. Entä sinun?"
Siinä se oli. Hän reputti.
Vanhempani avioituivat Clinton Manorissa. Isomummi Rosie peri kaikki palvelukset -
ja järjesti vuosisadan häät.
Vanhempani menivät yläkerran morsiussviittiin, riisuivat toisensa -
ja alkoivat tehdä minua.
Älkää tuomitko. Olin paljon söpömpi ultrassa.
Minulla oli kaksi pientä synnynnäistä vikaa,
mikä oli aika hyvin tuon ajan New Jerseyssä.
Jersey!
Silmäni yläpuolella oli outo patti.
Näytin UFC:n vauvasarjan maailmanmestarilta.
Ja penikseni reikä oli liian pieni.
Ensimmäisenä elinpäivänäni kirurgi joutui leikkaamaan toisen reiän -
aivan ensimmäisen reiän taakse.
Vielä tänä päivänä virtsaan kahdesta aukosta.
Kutsun niitä Lincoln ja Holland Tunneliksi.
Vanhempani yrittivät kaikin keinoin päästä minusta. He kokeilivat hukuttamista.
Kun se ei onnistunut, he yrittivät aiheuttaa diabeteksen.
Tuossa on ukkini Herb ja Donna-tätini.
Nämä videot nostavat tunteet pintaan. Kaipaan tuota kakkua. Se oli herkullinen.
16 kuukautta myöhemmin vanhempani yrittivät uudelleen.
He onnistuivat saamaan siskoni Robynin, jota kutsuin "Wawaksi".
Hän oli syntyessään täydellinen, kuten näette. Oikea vauvojen vauva.
Jopa muut vauvat katsoivat Wawaa miettien: "Tuossa vasta on BILF."
Isäni -
teki mitä vain naurattaakseen muita. Hanukka kestää 8 iltaa.
Yleensä lapset saavat joka ilta eri lahjan.
Isäni antoi meille aina kauhean lahjan,
ennen kuin saimme sen, jota todella halusimme.
"Kiitti, iskä. Teippiä."
Hän odotti vartin verran ja käski hakea jääkaapista limua.
Avasin jääkaapin oven, ja sisällä oli koiranpentu.
Elettiin yksinkertaisempia aikoja. Koiran sai jäädyttää huvin vuoksi.
Kerran soitin suutani äidille, ja hän alkoi läimäistä minua.
Karatetuntien ansiosta -
torjuin iskun ja nyrjäytin hänen pikkurillinsä.
Hän nauroi koko matkan päivystykseen,
koska tiesi valmistavansa minua mihin tahansa, mitä olisi edessä.
Kun olin 12, saimme tietää, että äidilläni oli leukemia.
Otin tehtäväkseni hänen piristämisensä. Hän keräsi pieniä norsupatsaita.
Moni tietää tämän.
Hän sanoi, että pystyssä oleva kärsä tuo positiivista energiaa.
Äitini oli positiivinen.
Hänelle annettiin alun perin puoli vuotta elinaikaa.
Kaksi vuotta myöhemmin syöpä oli remissiossa.
Hän lähti sairaalasta odottaen innolla siskoni bat mitzvah -juhlia.
Löysin tämän kirjeen,
jonka hän oli kirjoittanut sairaalasta isälleni.
"Rakas Ronnie,
tulen aamulla kotiin ja halusin kertoa sinulle pari asiaa.
Sormeni tärisevät lääkityksen takia, mutta saat kyllä selvää.
En olisi toipunut ilman tukeasi -
ja ovelia pikku juttujasi, joista et antanut kertoa minulle."
Molemmat vanhempani päästivät itsensä rupsahtamaan.
Isäni teki pitkää päivää juhlatilassa, mikä verotti heidän avioliittoaan.
Äitini sairaus hitsasi heidät taas yhteen.
Kävimme katsomassa häntä sairaalassa. Isäni näki potilaskortissa merkinnän:
"Potilas: HA."
Isäni heitti kortin maahan, juoksi etsimään lääkärin -
ja kysyi: "Miksi sanot vaimoani hiton akaksi?
Hän on sairas nainen. Itse olet hiton akka."
Lääkäri selitti kohteliaasti, että HA tarkoitti hengenahdistusta.
Tai sitten hän oli tosi hyvä improvisoimaan.
Joka tapauksessa pidin siitä, että isäni puolusti äitiäni.
"Ronnie, me neljä muodostamme ihanan perheen -
ja saimme mahdollisuuden kuin ihmeen kaupalla aloittaa alusta.
Ehkä tämä on ihme.
Teemme yhdessä kovasti töitä. Hitaasti, kiitos.
Auta minut läpi seuraavasta kuukaudesta päivä kerrallaan. Minua pelottaa.
Jos tämä kauhea tauti vaadittiin suhteemme lähentämiseksi, se kannatti kokea.
Viime vuosina olen vihannut itseäni, en sinua.
Lihavuus teki minusta onnettoman. Ole kärsivällinen.
Rakastan sinua kovasti. Marsha."
Todella rehellistä.
Ja kyllä, äidilläni on peruukki näissä kuvissa.
Meillä oli hauskaa tuona iltana.
Tanssimme paljon.
Tanssimme jopa hänen lempilaulunsa, Billy Joelin "Piano Manin", tahtiin.
Älkää soittako. Tekareihin ei ole varaa.
Olimme muuttaneet uuteen kaupunkiin, ja yritimme siskoni kanssa hankkia kavereita.
Äitini oli usein sairaalassa,
joten minusta ja siskostani tuli yhä itsenäisempiä.
Laitoimme omat ruokamme, pesimme pyykkimme ja…
Yhtenä iltapäivänä isäni tuli kotiin käytyään äitini luona sairaalassa.
Hän pyysi meidät olohuoneeseen: "Jeff ja Robyn. Tulkaa tänne."
Hän kietoi kätensä ympärillemme -
ja sanoi: "En tiedä, miten kertoisin tämän, mutta äitinne kuoli tänään.
Voitte jäädä seuraani tai mennä huoneeseenne. Miten vain haluatte."
Istuin huoneessani.
Olin 15-vuotias ja mietin: "Tällaistako elämä on?
Sitä luulee joksikin, mitä se ei ole."
Sama kuin komediaesityksessä joku tyyppi puhuisi kuolleista sukulaisistaan.
Joskus pitää vain antautua virran vietäväksi.
Emme puhuneet sen jälkeen äidistäni paljoakaan.
Hän kävi luonani unissa. Moni on kertonut, että näin käy heille.
Nukun, ja äkkiä hän on siinä. "Äiti, luulin sinun kuolleen."
"Ei, olen elossa." Nauramme, itkemme, halaamme ja suukottelemme.
Herättyään tietysti tajuaa, että kaikki olikin vain unta.
Sama kuin kuulisi uutisen yhä uudestaan.
Mutta tajusin noihin aikoihin, että elämäni muuttuisi.
Olin vastuussa omasta onnestani ja päätin ottaa kaiken irti elämästä.
Opin jo nuorena, että ihmiset on tehty suremaan ja jatkamaan elämää.
Ikuisesti ei voi surra. Siinä tappaa osan itsestään.
Se on epäreilua.
Teimme siis sen, mitä ihmisten kuuluu tehdä.
Pääsimme jaloillemme.
Isäni alkoi tienata kunnolla juhlatilasta -
ja teki parhaansa sinkkuisänä.
Hän alkoi käydä Atlantic Cityssä. Kasinot avattiin,
ja hän piti blackjackista.
Hän tapasi pihviravintolassa Don Ricklesin.
Hänestä oli tulossa pitopalvelualan tähti, jonka kaikki tunsivat.
Yhtenä päivänä pelasin koulukavereideni kanssa pokeria keittiön pöydän ääressä -
ja otin tämän kuvan. Ystäväni Hamo itkee, koska on sata taalaa häviöllä.
Isäni tuli töistä. Hän oli yhä smokissaan ja tasku täynnä käteistä.
Hamon itkemisen huomattuaan hän sanoi: "Hetki vain, Hamo. Minä autan."
Hän meni jääkaapille ja otti sieltä paketin voita.
Hän laittoi paketin keittiön pöydälle ja sanoi: "Hamo,
jos syöt tämän voipaketillisen,
saat 100 dollaria."
Hamo puraisi voikimpaleesta kolme kertaa ja oksensi. Isäni antoi hänelle 47 taalaa.
Mikä oli tarinan opetus? Ei hajuakaan.
Isäni oli persoona.
Yhtenä kirpeänä iltana minun piti viedä roskat.
Puin kiireessä ylleni hänen smokkinsa ja kun satuin panemaan käteni taskuun,
löysin sieltä pienen muovipussillisen valkoista pulveria.
Mietin, miksi isäni pitäisi mukanaan suolaa.
Asia selvisi minulle, joten en yllättynyt vuotta myöhemmin.
Isäni haki minut koulusta viedäkseen minut tapaamiseen opintoneuvojan kanssa.
Hän ajoi autolla jalkakäytävälle ja puhui sata sanaa minuutissa.
Tajusin, mitä oli tekeillä. Nolostuin ja valehtelin hänelle.
Sanoin, että opintoneuvoja luultavasti haluaisi tavata minut yksin ekan kerran.
Vuotta myöhemmin lähdin collegeen. Kävin Bostonin ylipistoa.
Pääaineeni oli elokuva ja sivuaineeni valtiotiede,
mutta yleensä poltin kavereiden kanssa vesipiippua katsoin Spinal Tap -leffaa.
Osa porukastamme on tänään täällä.
Aloin soittaa punk-bändeissä -
ja toimin collegeni radioaseman musiikillisena johtajana.
Jokaisen viikon kohokohta oli lauantai-ilta,
kun esitimme kavereiden kanssa teatterissa The Rocky Horror Picture Show'n.
Olin tosi seksikäs verkkosukkiksissa.
Annoin ensimmäistä kertaa friikkilippuni liehua, pidin hauskaa ja olin luova.
Puolivälissä toista opiskeluvuotta -
sain kiireellisen puhelun isoisältäni, joka asui kanssamme.
Hän pyysi minua tulemaan heti kotiin.
Isäni oli sairaalassa kokaiinin aiheuttaman aivoaneurysman takia.
Hän oli vajonnut koomaan, ja kolme päivää myöhemmin hän kuoli.
Yritän olla vihoittelematta hänelle. Hän eli omaa elämäänsä.
Toivonko, ettei hän olisi valehdellut henkivakuutuksessaan -
tupakoinnin lopettamisesta?
En ainakaan vetäisi kahdeksaa keikkaa viikossa.
Olin ensi kertaa mikin takana hänen hautajaisissaan.
Sanoin: "Isäni tunteneet tietävät, että hän haluaisi tulla muistetuksi ilolla."
Kaikki tuttumme tulivat kotiimme. Siskoni ja minä olimme yhä teini-iässä.
Naapurimme ja ystävämme puhuivat: "Olette nyt Robynin kanssa orpoja.
Tulkaa meidän luoksemme asumaan. Adoptoimme teidät."
Ajoimme heidät helvettiin.
"Tämä on meidän kotimme nyt."
Rabbi tuli lausumaan surevien rukouksen.
Tunnelma oli surullinen, ja katsoimme siskoni kanssa toisiamme huoneen poikki.
Hän katsoi alas ja alkoi nauraa.
Minäkin katsoin alas, ja näin hänen koiranpentunsa -
nylkyttävän hiljaa rabbin jalkaa.
Rabbi teeskenteli, ettei sitä tapahtunut.
Sekuntien sisällä kaikki alkoivat nauraa. Jopa rabbi ja koiranpentu nauroivat.
Silloin tajusin, että vanhempamme jättivät meille itsepuolustusmekanismin -
huumorintajun muodossa: kyvyn nauraa synkimmillekin asioille.
Se pelasti henkeni.
Vanhempani eivät koskaan nähneet minun esiintyvän.
He olisivat rakastaneet elämääni.
Ja etenkin tätä. He olisivat olleet paikalla joka ilta.
Ihan totta. He olisivat varmaan istuneet eturivissä -
näiden kahden… kuka tietää kenen nollan sijaan.
Oletteko ylpeitä minusta? -Minä olen.
Minäkin olen ylpeä teistä. Teette hienoa työtä.
Mietin tätä esitystä kootessani,
pitäisikö minun puhua vanhemmistani näin ja lukea heidän rakkauskirjeitään.
He eivät ole nauramassa kanssamme.
Tuskin muistan äitiäni enää tässä vaiheessa.
Isäni kuoli yllättäen, ja paljon jäi sanomatta.
Halusin miettiä asiaa.
Otin vapaata ja lähdin kavereideni kanssa telttailemaan.
En ollut käynyt leirintäalueella ennen. Ajomatkan aikana alkoi hämärtää.
Olin niin eksyksissä, etten edes ollut tajunnut eksyneeni.
Olin ajanut 20 minuuttia väärään suuntaan, kun huomasin sen.
Satuin tekemään U-käännöksen paikassa,
jossa autoni edessä oli penkki,
bussipysäkki ja "Paul Smith Junior College" -kyltti.
Mietin: "Hetkinen.
Tässä collegessa isäni rakastui äitiini ja kirjoitti ne rakkauskirjeet."
Se oli uskomatonta. Tiesin, että se merkitsi jotain,
koska penkin vieressä oli kaksi peuraa.
Ne vain seisoivat tien varressa ja tuijottivat minua.
Ja toisella peuralla oli valtavat tissit.
Toisella oli tässä valkeaa jauhetta, ja se neuvoi minua sata sanaa minuutissa.
Mietin: "Meni perille jo!"
Mutta tapaus innoitti minua jatkamaan, jotta ymmärtäisin vanhempiani paremmin -
ja heidän elämänsä auttaisi muita ymmärtämään paremmin omaansa.
Ennen esityksiä kävin heidän tavaransa taas läpi -
ja löysin vanhan veroilmoituslaatikon, jonka jostain syystä olin säilyttänyt.
Laatikossa oli vanha FedEx-kuori, josta putosi avattaessa tämä.
Olin kai lukenut sen kerran, pannut sen kuoreen ja unohtanut sen.
Se on ainoa isäni minulle kirjoittama kirje.
"Rakas Jeff. Tiedät, etten osaa kirjoittaa kirjeitä,
mutta tuntui, että asiani täytyy pukea sanoiksi.
Valtaosa isistä rakastaa lapsiaan, mutta vain harva on niin onnekas,
että pitää heistä myös ystävinä.
En tiedä, ymmärrätkö, mitä tarkoitan,
mutta kun jonain päivänä saat omia lapsia, asia valkenee."
No, isä, olen henkilökohtaisesti maksanut 11 abortista.
En tiedä, tarkoititko sitä.
Mutta olen vielä kärryillä.
"Ensimmäisenä haluaisin muistella kaikkea sitä iloa,
jota olet tuonut vuosien varrella.
Naurua ja hölmöjä juttujamme, kun toin sinua kotiin karatetunneilta.
Ja tietysti sitä, kun juoksit kentällä osavaltion high school -mestaruuspelissä."
Tilanne oli 0 - 11. Tämä on pelkkää vinoilua.
"Seurasin erinomaista työetiikkaasi, kun aloitit työt Clinton Manorilla.
Et koskaan hyödyntänyt asemaasi pomon poikana." Tuo tuntui hyvältä.
"Nauroimme, kun heitit spagetit syliini."
Äitini aloitti keittiössä spagettisotia: "Spagetti, yksi, kaksi, kolme."
Sitten spagetti lensi. Teemme siskoni kanssa edelleen samaa.
Suosittelen sitä.
"Ja tänään seurasin, kuinka vastaanotit high schoolin päästötodistuksen.
Puhumme äidistäsi todella harvoin, mutta ajattelemme häntä kaikki aika ajoin.
Hän on varmasti ylpeä sinusta nyt.
En ole vuosien varrella näyttänyt tunteitani sinua kohtaan,
mutta niitä on aina.
Jos keskeytän, kun haluat puhua minulle, pyydän anteeksi."
Teimme pitkää päivää juhlatilassa.
Jos halusin puhua isäni kanssa kahden, piti mennä kylmiöön.
Siksi kaikki keskustelumme käytiin lyhyesti ja nännit kovina.
"En ole viettänyt tarpeeksi aikaa sinun ja siskosi kanssa äitinne kuoltua.
Aikaa oli vaikea järjestää. Firma oli kasvanut,
ja ravasin öisin ulkona sen sijaan, että olisin ollut kanssanne.
Toivottavasti et ole menettänyt liikaa perinteistä kotielämää. Jos olet,
pyydän sitä anteeksi.
Haluan lopettaa kirjeen sanomalla, että olet paras.
En voisi toivoa parempaa poikaa. Olet kiltti, hyvä ja järkevä.
Kun pysyt tuollaisena, Jeff, olet aina onnellinen ja menestyt elämässä.
Rakastan sinua aina ja pidän sinusta aina ystävänä.
Oma isäsi" huutomerkin kera.
Isä. Jos olet ylpeä minusta, lähetä minulle merkki.
Kiitos, isä.
Ehkä esityksen jälkeen.
Olen todella onnekas.
Minulla oli mahtavat vanhemmat, jotka kasvattivat minua juuri tarpeeksi.
Kokemani kaltaiset iskut jo nuorena muuttavat ihmistä.
Osa teistä tietää sen. Joskus on vaikea tehdä pitkän tähtäimen suunnitelmia,
koska niiden pelkää kuitenkin hajoavan.
Joskus on vaikea päästä lähelle ihmisiä, koska heidän pelkää kuitenkin katoavan.
Teen parhaani.
Joskus hymyilen tekohymyä toivoen, että se muuttuu aidoksi.
Yleensä se toimii.
Kaverini Mark on täällä. Hei, Mark.
Hän pyysi minua kanssaan stand up -kurssille. "Olisit hyvä siinä."
Menimme kurssille. Mitä menetettävää minulla oli?
Olin pulska luuseri, joka asui New Jerseyssä isoisänsä kanssa.
Ihastuin kurssiin heti.
En ollut karaten jälkeen innostunut mistään yhtä paljon.
Siellä minä kanavoin elämänkokemuksistani jotain hauskaa ja eheyttävää.
Esimmäisiä open mic -vitsejäni oli tämä:
"Isoisän ei kannata antaa järjestää sokkotreffejä itselle.
Deittini avasi oven, ja katsoin häntä. Kaamea.
Sitä nimi Heinous merkitsee.
Hänen heprealainen nimensä oli Yech."
Tein hulluna hommia. Jaoin lehtisiä ja tein kaikkeni päästäkseni lavalle.
Viimein New Yorkin parhaan komediaklubin MC tykästyi minuun.
Hän alkoi kutsua minua kuppilaan vastapäätä klubia,
jossa kertoi esitysten jälkeen vinkkejä ja neuvoja.
Kukaan ei ollut uskonut minuun ennen. Se oli siistiä.
Yhtenä iltana hän jopa sanoi: "Sinusta voisi tulla näyttelijä, Jeff."
"Voisiko?" "Kyllä voisi. Kannattaisi ottaa tunteja."
"Selvä sitten." Hän sanoi antavansa minulle ekan oppituntini näyttelijänä.
Kello oli kaksi yöllä. Hän sanoi asuvansa vain muutaman korttelin päässä.
Menimme hänen luokseen.
Hän käski aloittaa hengitysharjoituksilla. "Sulje silmät."
Hän pani kätensä tähän ja kehotti rentoutumaan ja hengittämään.
"Et rentoudu. Pidä silmät kiinni ja rentoudu.
Hengitä ja rentoudu."
Hän kätensä laskeutui näille main. Tajusin, mistä on kyse, ja peräännyin.
Sanoin: "En tiedä tästä, kamu. Minun pitää lähteä.
Isoisäni odottaa minua New Jerseyssä."
Tunsin oloni nöyryytetyksi.
Palasin sille komediaklubille silti joka ilta.
En aikonut antaa sen oudon linnun estää haavettani stand up -koomikon urasta.
Joskus tuntuu, että olen hänelle jopa kiitoksen velkaa.
Hän näytti, miten kova showbisnes voi olla.
Ja hän on täällä tänään. Antakaa hänelle aplodit.
Henry, tunnistinhan minä sinut.
Ei se ollut kova kolaus.
Jokin muu oli ehkä kovana. Muistat kyllä.
Joskus tunnen olevani kuin äiditön lapsi
Kaukana kotoa
Niin kaukana kotoa
Menin joka ilta esityksen jälkeen Port Authorityn bussiasemalle -
ja hyppäsin New Jerseyyn menevään pikavuoroon.
Asuin siellä 78-vuotiaan kämppikseni kanssa.
Hän oli äitini isä eli Jack-ukki. Paras kaverini ja sielunveljeni.
Söimme kaikki ateriat yhdessä ja lainailimme toistemme vaatteita.
Kaikista ystävistäni tuli hänen ystäviään.
Järjestin hänelle jopa synttärit, kun hän täytti 79.
"Kerro kaikille, että olen 80, kamu, jotta saan parempia lahjoja."
Päivisin vein häntä lääkäriin -
ja iltaisin yritin päästä lavalle New Yorkissa.
Ukki antoi minulle aina mukaan muutaman dollarin bussirahaa ja banaanin.
"Tässä. Ota matkaevääksi banaani.
Kaliumvaje voi aiheuttaa hätätilanteen,
saatat juuttua ruuhkaan tai ehkä tapaat jonkun.
Tätä voi tiukassa paikassa käyttää dildona. Ota vain.
Ja jos iskee suru puseroon, käännä se sivuttain, niin muistat hymyillä."
Se oli hänen tapansa sanoa: "En voi tulla mukaan, mutta olen läsnä koko ajan."
Hän oli aina tukenani. Jopa vauvana, kun ryömin hänen asuntonsa lattialla.
Hänen vaimonsa, mummini Helen, kompastui minuun kerran teepannu kädessä -
ja kaatoi hiukan kiehuvaa vettä tähän.
Siinä on yhä arpi, mutta se ei ole paha,
koska Jack-ukki nappasi minut suuriin siepparin kouriinsa -
ja juoksutti minut 13 korttelin päähän päivystykseen.
Maailmanmestariainesta.
Hän oli eläköitynyt rakennustyöläinen Bronxista.
Kova kundi. Kutsui itseään maailmanmestariksi.
Hänen sormuksensa on teräspultti -
toisessa maailmansodassa kaapatusta natsien sukellusveneestä.
USA:n laivasto sai haltuunsa yhden natsien sukellusveneen koko sodassa.
U-505 on nykyään esillä chicagolaisessa museossa.
Se hinattiin USA:han, jotta saataisiin selville, miten sen tekniikka toimii.
Jack-ukkini oli laivanrakentajana Baltimoressa,
ja hänen tiiminsä vastasi sukellusveneen ylläpidosta muutaman päivän.
Hän irrotti sukellusveneestä pultin ja hioi sen sormukseksi.
Sen naputtaminen esineitä vasten toi onnea.
Hän käytti sormusta koko ikänsä. Maailmanmestarienergiaa.
Siinä sitä oltiin. Hänen vaimonsa oli kuollut, ja siskoni oli collegessa.
Olimme vain kaksi sekopäätä, jotka asuttivat lapsuudenkotiani New Jerseyssä.
Joskus nappasin sähkökitarani ja kaverini tulivat käymään.
Jack-ukki lauloi bluesia olohuoneessamme.
Huomenna olo on
Sama kuin tänään
Laukkuni pakkaan Ja pakoon säntään
Olin 23-vuotias ja aloittelin elämääni miettien,
kauanko voin vielä huolehtia isoisästäni.
Hän toipui taas yhdestä leikkauksesta, kun sairaalan sosiaalityöntekijä ehdotti,
että livahtaisin tutustumaan palveluasumisyksikköön. Vanhainkotiin.
Tein niin. Paikka oli mukava, mutta tiesin, ettei se ollut juttumme.
Tiesin, että tekisimme tämän yhdessä.
Yksi hieno järjestö kävi kotonani,
tarkisti isoisäni voinnin ja toi lämpimän aterian,
jotta pääsin Nykiin tavoittelemaan unelmaani.
Hatunnosto Meals on Wheelsille. Loistavia ihmisiä.
Täällä on varmasti paikalla myös omaishoitajia. Nostan hattua myös teille.
Tiedän, miten vaikeaa on huolehtia jostakusta, joka ei pärjää omillaan.
Voin vannoa tämän. Jonain päivänä muistelette ylpeydellä tätä aikaa.
Vannon sen.
Ukilla oli ihana sairaanhoitaja. Jamaikalainen nainen nimeltä Lily.
Hänellä oli tapana sanoa: "Olemme kahdesti lapsia.
Kerran syntymän jälkeen ja kerran ennen kuolemaa."
Tunsin Jack-ukin kanssa todella niin.
Kerran kun olin nukkumassa, hän kompasteli huoneeseeni keskellä yötä -
ja rojahti sänkyyni jalat laidalta roikkuen.
Hänellä oli kovat kivut. Leikkauksessa oli murrettu kylkiluita.
Häntä huimasi, ja hän oli aika sekava. Hän nukkui sen yön -
pidellen minua nilkasta -
kuin se olisi tuonut turvaa tai lämpöä.
Kuten pikkulapsi pitää äitiään kädestä nukkuessaan.
Aamulla hän ei ollut häpeissään. Hän vain tyytyi tilanteeseen.
"Tiedän, että olen piikki palleissa, mutta auttaisitko minut ylös tästä?"
Kiirehdin sängyn etuosaan ja ojensin käteni.
Hän ei huolinut apuani. Hän kätteli minua. Energinen kättely. Maailmanmestari.
Sitten hän nousi kylkiluu kerrallaan kuin ammattinyrkkeilijä,
kunnes seisoi selkä suorassa.
Kysyin, onko hän kunnossa.
Hän hymyili ja sanoi: "Olisinpa sormus kultani kädessä.
Silloin joka kerta hänen raapiessaan persettään -
näkisin luvatun maan."
Siten meidän päivämme alkoi.
Hän oli loppuun asti rehvastelija.
Tapahtui mitä tahansa. Hän hankki jopa Sarah-nimisen tyttöystävän.
He tapasivat vanhustenkeskuksessa. Ukkini sanoi: "Lemmessä pääsee pitkälle vähällä."
Sarahin syntymäpäivänä ukki vei hänet lävistyttämään korvat ensi kertaa.
"Sarahia piti pidellä aloillaan, mutta hän onnistui."
Ylpeyttään ukki ei antanut Sarahin käydä sairaalassa.
Hän halusi, että Sarah näkee hänet vain Teräsmiehenä ja maailmanmestarina.
Kerran olin sairaalassa ukin luona ja Sarahin nimi mainittiin.
Ukki ei voinut hyvin, mutta piristyi heti.
Hän sanoi: "Haluan puhua Sarahille. Valitse hänen numeronsa."
Soitin Sarahille. Se oli viimeinen kerta, kun he puhuivat.
"Moi, kulta. Minä tässä. Et kai sinä ole paksuna?
Tulen pian sinne sepalus auki.
Oli miten oli. Toivottavasti posti ei ole mennyt konkkaan,
kun en ole lähettänyt hetkeen rakkauskirjeitä sinulle.
Olenko koko tämän ajan nähnyt unta, että elämä voisi olla niin reilua?
Ovatko kaikki nämä sinusta näkemäni unet olleet pilvilinnoja vain?
Kas niin, mamma, villikukka, Zaza, Falanga.
Halusin vain kuulla äänesi.
Pian minä taas pörrään ympäriinsä ja kaappaan sinut syliini.
Haemme niihin korviksiin sointuvan kaulakorun.
Kas niin, kulta.
Mieli korkealle.
Heippa.
Olisitpa nähnyt hänet. Kultainen nappi molemmissa korvissa.
Kaunista.
Hyvä on.
Alahan laputtaa siitä.
Hyvää esitystä. Ota matkaevääksi banaani."
Se sormus on tässä.
Aina kun kaipaan hiukan maailmanmestarienergiaa,
napautan sormusta johonkin ja ajattelen Jack-ukkia.
Joskus ajattelen yhtä mimmiä, jota sormetin kerran Denverissä, mutta…
Useimmiten ajattelen Jack-ukkia.
Tämä sormus ei symboloi pelkästään hyvän voittoa pahasta.
Se symboloi sitkeyttä.
Jack-ukki eli kauemmin kuin vaimonsa, tyttärensä ja kroppansa.
Mutta hän ei koskaan valittanut eikä säälinyt itseään -
ja opetti minut olemaan valmis kaikkeen sekä jatkamaan aina eteenpäin.
Seuraavaksi hauska nuori koomikko, joka debytoi tänään televisiossa.
Hyvä yleisö, toivottakaa tervetulleeksi Jeffrey Ross.
Jeff!
Voi pojat.
Isäni kirjoitti tämän äidilleni. Sen nimi on "Riittää se leipä jo".
Hymysi kukoistaa Kuin kaunis kesäkukka
Hiuksesi soljuvat Kuin pehmeä sade
Silmäsi ovat kuin avomeri Siniset rannikolta toiselle
Joten miksi ahterisi on leveä kuljetus?
Riittää se leipä jo
Kas niin. Reiluuden nimissä on sanottava,
että seuraava runo oli äitini kirjoittama vastine isälleni.
Sen nimi on "Paita päälle, lapset pelkäävät".
Komedian myötä olen saanut backstage-passin maailmaan.
Olen esiintynyt Australiassa, Uudessa-Seelannissa,
Afrikassa, kaikkialla Amerikassa ja jopa Lähi-idän sota-alueilla.
Mutta mustan vyöni mollaamisessa sain,
kun alan parhaat, Chris Rock ja Dave Chappelle,
kutsuivat minut Lontoon O2 Arenalle keikkojensa yllätysvieraaksi.
Sain vapaat kädet.
Kävelin siis 15 000 hengen eteen ja aloin puhua kuningatar Elisabetista,
mitä amerikkalaisten ei pitäisi tehdä. Hän oli lähellä Buckinghamin palatsissa.
Sanoin: "Rakastan kuningatarta. Hänestä tulee mieleen isomummini Rosie.
Molemmat ovat pitäneet hullun sukunsa yhdessä."
Kuningatar oli juuri adoptoinut ne kaksi corgin pentua.
Sanoin: "Huimaa. 96-vuotias adoptoi koiranpentuja.
Vähänkö optimistista?
'Me vanhenemme yhdessä, pikku Jubilee ja Bubilee.'"
Pennut olivat lahja hänen miehelleen prinssi Philipille,
joka oli tuolloin 99-vuotias ja sairaalassa.
Corgit olivat parane pian -lahja.
Suloinen ajatus, mutta minusta se tuntui mainostempulta,
koska samalla viikolla Meghan Markle väitti televisiossa,
että kuninkaallinen perhe on rasistinen.
Valtaosa meistä tietysti ajatteli: "Kiitos, etsivä Markle.
Väitätkö, että näillä satavuotiailla valkonaamoilla,
jotka käyttävät kruunuja ja viittoja,
asuvat linnoissa sekä kolonisoivat 70 % planeetasta,
saattaisi olla vanhentuneita rotunäkemyksiä?
Miten ihmeessä ratkaisit tapauksen, etsivä?"
Scotland Yard haluaa jutella kanssasi.
Me muut oletimme, että kuningatar vain käyskenteli palatsissaan ja sanoi:
"Philip. Puhuin juuri Harryn kanssa.
Erinomaisia uutisia. Saamme vihdoin kuninkaalliseen perheeseen tummahipiäisen.
Oikean Bel Airin prinssin.
Enää ei tarvitse huolehtia insestivauvoista.
Juhlitaan, pentuni!
Nussi minua vielä kerran, Philip.
Teehetki on koittanut. Kuningattarenasi käsken sinua välittömästi -
laskemaan nuo 99-vuotiaat teepussisi suuhuni.
Ammu nyt helmiäisesi helmikaulakoruni päälle.
Syö vielä viimeisen kerran shepherd's pietani.
Pennut pois sängyltä.
Philip, nussi minua kuin olisi vuosi 1939.
Olemme juuri kolonisoineet Barbadoksen. Muistat kyllä.
Minä tulen, Philip!
Jumala, suojahas sulkeos -
minut!
Kulta. Hienoa, veikkoseni.
Philip."
Hän antoi Philipille kaksi koiraa.
Philip kuoli kolme päivää myöhemmin.
Prinssi Philip kuoli samana päivänä kuin yksi suosikkiräppäreistäni DMX.
Ironista kyllä, prinssi Philip oli se,
joka viimeisinä sanoinaan kyseli koiriensa perään.
Se Lontoon-keikka oli loistava.
Mutta keikkoja tulee ja menee. Tärkeintä ovat matkan varrella solmitut ystävyydet.
Koomikot ovat heimoni. Olen ennen kaikkea koomikko.
Siksi viimeaikaiset tapahtumat satuttavat.
Kolme parasta kaveriani kuoli kahdeksan kuukauden sisällä toisistaan.
Tuo komedian Mount Rushmore.
Nämä tyypit saivat minut nauramaan vedet silmissä.
Jotenkin minä jäin kertomaan tarinan.
Onko täällä Norm Macdonaldin faneja?
Yksi lempivitseistäni oli Normin. Hän kertoi sen kahdesti vuodessa:
"Kesäaika lähestyy.
Kestää se puoli vuotta."
Ekoja maksettuja keikkojani oli Normin lämmittelyesitys New Jerseyssä.
Hän oli silloin vielä underground-esiintyjä.
Kumma kanadalainen, jolla oli outo aksentti.
Yleisö ei aina tajunnut häntä, ja neljä seitsemästä keikasta meni penkin alle.
Huippukeikan jälkeen pelasimme bäkkärillä pokeria seuraavaan esitykseen asti.
Pieleen menneen keikan jälkeen… En vieläkään ymmärrä syitä tälle,
mutta Norm meni seisomaan uloskäynnille ja hyvästeli jokaisen lähtijän.
Se oli todella kiusallista.
Norm oli aina askelen edellä kaikkia.
Olisipa hän ollut rehellinen terveydestään.
Olisimme järjestäneet kunnon läksiäiset.
Onko Gilbert Gottfriedin faneja?
Kamuni Gilbert. Siinä hän on.
Ollessaan viimeisiä kertoja lavalla hän yllätti minut -
kertomalla pitkän ja hullun vitsin kuolleen isoäidin nussimisesta kalloon.
Hautajaisissa sanoin: "Gilbertin komiikka oli pelotonta,
armotonta ja kumouksellista.
Silti hän oli niin rakastettava, että nauroimme vitsille kuolleen panemisesta."
Sitten katsoin hänen arkkuaan ja sanoin: "Enää ei taida naurattaa, eihän, Gilbert?"
Hänen vaimonsa Dara soitti minulle hiljan,
koska halusi tuoda hänen ja Gilbertin teini-ikäiset lapset tähän esitykseen.
Sanoin, että he menettivät juuri isänsä,
joten esitys voi olla liian intensiivinen. Liikaa liian varhain.
Dara vastasi: "Haluan heidän ymmärtävän,
että olet kokenut elämässäsi jotain samanlaista ja pärjäät silti."
Minun lisäkseni he pärjäävät hyvin.
Lily aloitti juuri elokuva-alan opinnot collegessa,
ja Max pääsi koskemaan ekaa kertaa tissiä.
Huippua, kamu!
Tykkään käydä luonanne syömässä.
Kaipaan sitä, kuinka istuimme pöydässä Gilbertin kanssa -
ja lauloimme Viulunsoittaja katolla -lauluja.
Jeff, istun autossa ja kaipaan sinua.
Ääni vähän hiipui lopussa. Sitä sattuu, kun vanhenee.
Olet rakas. Mukavaa iltaa. Kiitos tytärteni kutsumisesta.
Nyt pitää kääntyä vasemmalle. Heippa. Olet rakas.
Sinäkin olet rakas, Bob.
Bob Saget. Koko USA:n isä.
Vähän kuin Bill Cosby.
Bob vain nukutti ihmiset vanhanaikaisesti -
puhumalla hyväntekeväisyystyöstään ihon kovettumataudin tutkimuksen hyväksi.
Toivon kaikkien elämään samanlaista ystävää kuin Bob.
Hän oli paras ja muisti aina sanoa, että toinen on rakas.
Sen kuuli joka keskustelussa.
Bob saarnasi positiivisuuden puolesta eikä kestänyt negatiivisuutta.
Hän opetti minut estämään vihaajat.
Hän teki pari keikkaa Broadwaylla ja oli tosi ylpeä niistä.
Lisäksi hän oli tunnettu TV-tähti ympäri maailmaa.
Koomikon roolia Bob rakasti.
Hän eli stand up -koomikon elämää ja jopa kuoli kuin koomikko.
Jotkut tietävät tarinan.
Hän veti Floridassa huikean esityksen.
Sen jälkeen hän palasi hotelliinsa, liukastui ja löi päänsä.
Se tuntui osuvalta miehelle, joka juonsi Amerikan hauskimpia kotivideoita.
Voit viedä vitsin, Bob.
Tai voit viedä vitsin, Bob.
Hän oli monimutkainen tyyppi,
mutta kaipasin häntä todella pandemian aikana.
Kävin läpi eroa,
eikä Bob ollut iltaisin piristämässä minua pastramileipiensä kanssa.
Me kaikki koimme pandemian, ja se oli vaikeaa aikaa.
Kaikki esitykseni peruttiin. Olin yksin kotona.
Ensi kertaa elämässäni olin yksinäinen.
Eksäni varmasti sääli minua, koska yhtenä aamuna hän toi minulle kulkukoiran,
jonka oli löytänyt kadulta. Saksanpaimenkoiran.
Kuinka vanha koira voi olla?
Tämä oli varmaan nelissä kymmenissä.
Harva turkki, hampaat sökönä,
viskipullo kainalossa ja yhä pari tonnia velkaa Michael Vickille.
Sanoin: "En minä halua tätä koiraa. Sillä on ongelmia."
Lisäksi olen allerginen koirille ja pelkään niitä.
Mutta tuntui kuin maailmankaikkeus olisi haastanut minut rakastamaan sitä.
Tyttö tarvitsi kodin. Minä tarvitsin ystävän.
Joten siistin sen ja hankin sille lääkkeet.
Meistä tuli bestikset. Olimme koko ajan yhdessä ja läheisriippuvaisia.
Kun palasin tunnin kauppareissulta…
Ja koira vastasi…
Iltaisin menimme yhdessä katselemaan kuuta.
Täysikuulle me ulvoimme. Se tykkäsi siitä.
Yhtenä aamuna huomasin herätessäni, että sen häntä heilui.
"Onpa se onnellinen. Ehkä minäkin olen vähän onnellisempi. Juhlitaan."
Vein sen koirapuistoon. Eka kerta minulle. En arvannut,
että täydelliset puudelit kävelevät siellä kahdella jalalla vapettamassa.
Minä tulen paikalle koirapuiston kellonsoittajani kanssa,
joka haukkuu väärään suuntaan.
Tennispallot osuivat sitä kuonoon.
Menkkaveri vain valui.
Raukkaparkaa ei ollut steriloitu. Kaikki tuijottivat meitä.
Joku täti kysyi, onko koirani rescue.
"Ei. Opetan sille näyttelemistä.
Se vain harjoittelee uutta elokuvaansa varten.
Se jää bussin alle Martin Scorsesen leffassa.
Tuo on Barbra Streishurtta. Kunnioita nimeä.
Onko se rescue? Mitäpä veikkaat?
Luuletko, että hakkaan koirani ja tuon sen koirapuistoon esiteltäväksi?
Kyllä se on rescue.
Ja kyllä, minä pidän sen."
Julkaisin koiran kuvan Instagramissa tekstillä "loppuelämän kodissa".
Miljoona tykkäystä. Kaikki ihastelivat. Viestejä alkoi sataa.
Yksityisviestejä epätoivoisista löytöeläinkodeista pandemian aikana.
Asher, soita surullista koiranmainostusmusiikkia.
Tiedätte, miten tässä käy.
Sain viestin.
"Meillä olisi täällä saksanpaimenkoira.
Tämä on vasta pentu.
Jos emme löydä tytölle kotia seuraavien 12 minuutin aikana,
meidän pitää motata sitä naamaan -
ja tehdä siitä smoothie, joka syötetään muille koirille." Mitä?
Siinä sitä oltiin. Minulla ei ollut koskaan ollut koiraa.
Äkkiä olen yksin kotona seuranani kaksi saksanpaimenkoiraa.
Ja ne tietävät, että olen juutalainen.
Joka aamu:
"Herää, juutalainen. Koirapuistoon. Schnell!
Koirapuistoon, schnell!
Mihin olet piilottanut herkut?
Missä herkut ovat, juutalainen? Haistamme herkut.
Missä herkut ovat?
Paras antaa ne meille, ennen kuin löydämme ne itse.
Missä herkut ovat? Ovatko ne ullakolla?
Missä paperisi ovat, juutalainen?
Meillä on pissahätä. Missä paperisi ovat?"
Koirat saivat nimet Ausch ja Schwitz.
Rakastan niitä, mutta potkin niitä silti kostoksi holokaustissa kuolleista.
Juutalaisille ei ryttyillä. Niitä naurattaa.
Yleensä koirat pelkäävät ilotulitteita. Omani pitävät niistä,
koska niistä tulevat mieleen kunnian ajat.
Tassu.
Vahtikoirina ne ovat surkeita. Jos joku murtautuisi kotiini,
ne sanoisivat: "Juutalainen on tuolla!
Hän nukkuu tuolla -
pahaa-aavistamattomana.
Tässä on tilaisuutenne."
Nimesin pikkuisen Nipseyksi.
Se oppii kaiken vanhemmalta koiralta, joten se kävelee portaat alas ontuen.
Se myös nousee autoon kuin vanha koira.
Nostaa etujalat ylös ja odottaa, että nostan sen kyytiin.
Vanhaa kutsun Nanaksi, koska katsokaa nyt. Onhan se jo mummi.
En tiedä sen tarinaa. Se on katukoira.
Mutta eläinlääkäri sanoi, että Nana on synnyttänyt monta pentuetta.
Sen vartalossa on outoja patteja, sillä on dementia ja sen jalkoihin sattuu.
Siksi puhallan sen naamalle vähän kannabissavua.
"Tänne, Nana!"
Glaukooman korjaantumisen itsestään voi nähdä.
Se katsoo minua aina natsituijotuksella tyyliin:
"Olet yksi hyvistä."
Kerran koirapuistossa Nana leikki muiden koirien kanssa.
Kesken leikin se kaatui.
Sen jalka vain…
Vanhan koiran kaatuminen on pelottava asia.
Nostin sen 45-kiloisen saksanpaimenkoiran syliini ja kannoin sen autolle -
viedäkseni sen eläinlääkäriin.
Rinnassani tuntui sama tykytys kuin vuosikymmeniä aiemmin,
kun kannoin Jack-ukkiani autoon viedäkseni hänet viimeistä kertaa päivystykseen.
Naputin jopa hänen sormustaan koirapuiston aitaan ajatellen:
"Tämä saattoi olla tässä. En tiedä, pystynkö huolehtimaan siitä enää."
Eläinlääkärin vastaanotolla minun sitten piti tehdä päätös hyvästelystä.
En ollut kokenut sitä lemmikin kanssa. Taputtakaa, jos olette itse kokeneet.
Itkin kuin pieni lapsi.
Soitin serkulleni Edille: "Voisitko hakea Nipseyn ja tulla eläinklinikalle?
Haluan, että se saa hyvästellä Nanan. Meidän pitää hyvästellä Nana.
Toisitko myös pihvin Nanan viimeiseksi ateriaksi?"
Istuin Nanan kanssa eläinlääkärin vastaanoton lattialla ja odotin.
Pitelin sitä tassusta -
ja kiitin sitä ystävyydestä pandemian aikana.
Se katsoi minua ja sanoi:
"Otit mut luoksesi
Kun olin yksin
Annoit mun karvoja varistaa
Kotisi täyteen
Me sängyssä halimme Kuin mies ja vaimo
Annoin sulle kirppuja Sä annoit mulle elämän
Sä olet yksi hyvistä"
Noin puolentoista tunnin kuluttua serkkuni Ed saapui paikalle -
toisen koiran ja pihvin kanssa. Väistämätön oli jo tapahtunut.
Minulla oli kauhea nälkä.
Nana katsoi minuun: "Syökö tämä juutalaisretku viimeisen ateriani?"
Kurotin takkini taskuun -
ja vedin esiin ruhjoutuneen banaanin, jota olin sattumalta pitänyt mukanani.
Söin banaanini, ja Nana söi pihvinsä.
Sitten nauroimme viimeisen kerran yhdessä.
Eläinlääkäri tuli antamaan piikin.
Ja kun hän painoi neulan Nanan turkkiin,
päätin keventää tunnelmaa sanomalla: "Tohtori.
Muutin mieleni."
Nana avasi toisen silmän tyyliin: "Liian pian, kusipää!"
Sitten se avasi toisen silmän.
Se katsoi viimeisen kerran minua silmiin.
Se sanoi:
"Koskaan totellut en
Noutoleikki kidutusta oli
Olen ainoa natsi Joka käskyjä tottele ei
Mutta sä
Ikinä tuomitse et
Sä
Sä mua vain rakastat
Tissini voivat roikkua
Mutta häntäni lakkaamatta heiluu
Sä olet yksi hyvistä"
Haluatteko ulvoa kanssani? Se tuntuu hyvältä.
Miettikää sitä, joka mielessänne tänään onkaan, ja antakaa tulla.
Pari viikkoa myöhemmin -
eläinlääkäri lähetti Nanan tuhkat.
En tiennyt, mitä tehdä niille. Minä ja Nipsey lausuimme siunauksen siitä,
että kerrankin juutalainen poltti natsin.
Sitten käärimme tuhkat jointtiin, jonka poltimme.
Sitä Nana olisi halunnut.
Mutta muistan ajatelleeni:
"Miten näin pääsi käymään?
En halunnut lemmikkiä.
Nyt itken tämän kapisen ja antisemitistisen nartun tähden."
Se osoittaa rakkauden ja ystävyyden voiman.
Kun menettää jotain, tyhjästä ilmestyy väistämättä jotain,
mikä täyttää sen aukon sydämessä.
Sen on vain annettava tapahtua. Sille on oltava avoin.
Sen Nana teki minulle.
Joskus tuntuu, että se jatkaa samaa edelleen,
koska onkologini on Saksasta.
Tuntuu, että Nana palaa huolehtimaan minusta.
"Jeff, meillä on hyviä ja huonoja uutisia."
"Selvä. Kerro huonot."
"Solunsalpaajahoito kestää puoli vuotta."
"Voi paska. Entä hyvät uutiset?"
"Menetit hiuksesi jo ajat sitten."
Leikkauksen jälkeisenä aamuna kaikkialle sattui. Koko kroppaan sattui.
Katetreja tuli Lincoln ja Holland Tunnelista -
sekä Verrazzano Bridgestä.
Pyyhin silmäni ja katsoin alas.
Näin minulle jätetyllä tarjottimella kupin kofeiinitonta ja banaanin.
Mietin: "Mitä? Ei ole totta."
Lääkärini tuli paikalle. Kysyin, pitäisikö minun muka syödä.
"Puolet paksusuolestani poistettiin juuri."
Hän vastasi: "Pitäisi. Paksusuoli on hyvin sietokykyinen.
Mitä nopeammin syöt, sitä nopeammin tiedämme, että kaikki toimii."
Söin siis banaanini -
ja naputin ukin sormusta sängyn laitaan miettien häntä.
Mutten ajatellut kovaa kundia ja maailmanmestaria.
Ajattelin miestä, jota hoidin.
Nyt minä olin siinä.
Olin hän.
Omaishoitajasta hoidettavaksi tuosta vain.
Solunsalpaajahoito oli rankka. Jotkut teistä tietävät sen.
Mutta se ei ollut yhtä rankka kuin äitini kohdalla.
Pärjäsin niin hyvin, että lääkärini antoi minun jättää viimeisen kerran väliin.
"Olet historian ainoa ihminen, joka on lihonut solunsalpaajahoidossa."
Loppuvuosi kului. Valmistauduin lähtemään Kaliforniasta -
tänne New Yorkiin tekemään näitä esityksiä.
Kysyin lääkäriltä: "Voinko matkustaa? Olenko valmis töihin? Voinko tehdä tämän?"
Hän vastasi: "Varaamme ajan seurantakolonoskopiaan.
Siellä selviää, mitä selviää."
Yritin olla murehtimatta asiaa,
mutta murehdin silti.
Kolonoskopiaa edeltävänä iltana mietin sängyssä:
"Kun viimeksi riisuin sormuksen -
ja panin sen lipaston laatikkoon, kolonoskopia ei mennyt hyvin.
Jätän sen sormeen tällä kertaa."
Kello 5.45 ulkona oli yhä pimeää.
Tilasin Uberin klinikalle ja menin sairaalasänkyyn odottamaan.
En ollut "Roastmaster Jeff Ross", vaan Jeff Lifshultz.
Pelkkä mies sairaalakaavussa ja sukissa.
Klinikka on suuri, ja potilaat on eroteltu verhoilla.
Näin vilaukselta muita potilaita ja kuulin heidän puhuvan hoitajien kanssa.
Vastaamassa kysymyksiin, joihin pakotetaan vastaamaan,
kun menee lääketieteelliseen toimenpiteeseen.
Paikalle tuli mukava hoitaja nimeltä Angie. Hän sanoi:
"Herra Lifshultz, sormus täytyy panna tähän pussiin."
Pyysin, että saisin pitää sen.
Hän vastasi: "Se on vastoin sääntöjä, mutta voin hakea jonkun,
jotta voitte allekirjoittaa vastuuvapautuksen." Näin tapahtui.
Hän alkoi kysellä tuhatta kysymystä -
perheeni sairaushistoriasta, omasta sairaushistoriastani,
lääkityksestäni ja muusta tyyliin: "Oletteko tehnyt näin? Mikä väri tämä on?"
Yritin vastailla parhaani mukaan.
Minua väsytti. Olin valvonut koko yön. En ollut nukkunut enkä syönyt.
Minua hermostutti.
Viimein hän sanoi: "Melkein valmista.
Kysyn asian, joka kysytään kaikilta."
Hän nojautui puoleeni ja kysyi:
"Ajatteletteko koskaan itsenne satuttamista?
Onko teillä vahva tukiverkosto, johon voitte aina luottaa?"
Aloin itkeä.
En tiedä, miksi.
Viitoin häntä hiljenemään ja pudistin päätä. Hän alkoi edetä,
ja jostain syystä keskeytin hänet.
Sanoin: "Angie, voisitko toistaa kysymyksen?"
"Ajatteletteko koskaan itsenne satuttamista?
Onko teillä vahva tukiverkosto, johon voitte aina luottaa?"
Itkulle ei tullut loppua. En tiedä, miksi.
Minä vain sopertelin ja…
Alopecian takia minulla ei ole silmäripsiä,
joten kyynelten suola poltti silmiäni.
En nähnyt mitään enkä pystynyt oikein puhumaan.
Minut nukutettiin. Kaikki on sumeaa.
Seuraavaksi olin kaverini Eddien autossa ja yritin selittää tapahtunutta hänelle.
En saanut sanoja suustani itkemättä.
Kun pääsimme minun luokseni, yritin uudestaan.
Nyt itkimme jo molemmat. Istuin siinä,
kunnes tajusin itkeväni kaikkien niiden muiden puolesta,
joilla ei välttämättä ollut hyviä vastauksia niihin kysymyksiin.
Tajusin,
ettei kolonoskopian lopputuloksella ollut väliä,
koska puhelimeni oli täynnä hätäyhteyshenkilöitä.
Taistelu ei ole tärkein. Armeija on.
Kaikki ystäväni, jotka pakkautuivat sairaalahuoneeseen -
pitämään minulle seuraa mukanaan donitseja ja kitara.
Ja kun minut kotiutettiin sairaalasta,
kaverini John Stamos oli odottamassa minua ruman helvetin lapsensa kanssa, ja…
Siskoni Robyn jätti kaiken tullakseen hoitamaan minua kahdeksi kuukaudeksi.
Spagettisotineen päivineen.
Kun hänen piti palata töihin, hän kutsui lisäjoukkoja.
Donna-tätini lensi hoitamaan minua kuten silloin, kun olin pikkupoika.
Sitten serkkuni Aaron ja Rona, jotka ovat molemmat täällä, lensivät luokseni -
ja kokkasivat isomummi Rosien ruokia.
Tuskin tuntemani outo naapuri leipoi banaanimuffineja -
ja jätti ne kuistilleni, jotta minulla olisi tuliaisia hoitajille,
kun menin solunsalpaajahoitoon joka toinen tiistai.
Armeija ratkaisee, ja voin ylpeänä sanoa, että se, mitä sisälläni olikaan…
Tapoimme sen, ennen kuin se tappoi minut. Oloni on loistava.
Laskimoportti on yhä paikallaan kaiken varalta, mutta oloni on tosi hyvä.
Minulla on koko ikäni ollut tämä uskomaton armeija ympärilläni.
Kaverini Mark, joka kehotti kokeilemaan stand upia.
Kaverini Jordan, joka kehotti kolonoskopiaan.
Agenttini Stacy, joka saa 10 % tästä keikasta.
Eikä kyse ole vain ystävistä ja perheestä.
Myös yleisö on osa armeijaani. Te annatte minulle tarkoituksen.
Syyn syödä vähemmän punaista lihaa,
jotta voin jatkaa tehtävääni.
Elämäntehtävääni parantaa maailmaa ja ihmisiä roastaamisen kautta.
Jos siis koette jotain intensiivistä elämässänne juuri nyt,
noustakaa seisomaan ja ansaitkaa banaaninne.
Jos juhlitte jotain, nouskaa ylös.
Jos olette vain ällöjä, nouskaa ylös.
Hei. -Hei. Mitä kuuluu?
Hyvää. Entä sinulle?
Siskollani on haimasyöpä. -Siskollasi on haimasyöpä.
Mikä hänen nimensä on? -Vicky.
Miten jakselet? Pidätkö hänestä huolta? Pidät.
Entä kampaajasi? Onko hänelläkin syöpä?
Näyttääkö tämä niin pahalta? -Ei. Kaunis se on.
Tämä on sinulle. Olet rakas.
Kiitos, että kerroit tilanteesi. Toivottavasti sisaresi toipuu.
Kuka muu? Ei perkele.
Ei aika riitä tähän.
Minulla on vapaapäivä huomenna. Tässä menee koko yö.
Kuin Dilbert olisi nainut Trolli-nukkea.
Tämä on liikaa aivoilleni juuri nyt.
Toivon, että tyypillä on syöpä.
Oudoin koskaan näkemäni pariskunta.
Mikä kenenkin venettä keikuttaa. Kumpi ottaa kopin?
Eleanor. Asher, rummunpärinää. Hän on 140-vuotias.
Katsokaa nyt. Olen nähnyt nuorempia kasvoja seteleissä.
Tsemppiä, Eleanor. Tärkeä hetki. Oletko valmis?
Sinulla on apuvoimia, vai mitä, kamu? Nyt tarkkana, Eleanor.
Tärkeä hetki. Koko helvetin Netflix-spesiaali riippuu tästä.
Ota koppi banaanista.
Ei lähelläkään.
Mutta hän yritti, eikä muulla ole väliä.
Soitin kolme vuotta sitten itsemurhien ehkäisylinjalle.
Päivystäjä kysyi, onko minulla ase. Sanoin, ettei ole.
Hän pyysi soittamaan vartin päästä uudestaan.
Mitä helvettiä sinä puhut?
Haluan kolmen minuutin tuttavuuden jälkeen tappaa itseni.
Tämä vanha eukko syö banaania kesken esityksen.
Mahtavaa.
Hei. -Nimeni on Gary.
Menetin 11-vuotiaana käteni räjähdyksessä.
Tarina on positiivinen. Päädyin taidekouluun -
ja toimin 30 vuoden ajan menestyvänä suunnittelijana.
Nyt olen eläkkeellä ja katsomassa sinua. -Mahtavaa.
Kappas sinua. Olet innostava tapaus.
Pyytäisin nyrkkitervehdystä, mutta se olisi tunteetonta.
Entä jos haluat haistatella jollekulle? Miten teet sen?
Tarvitsee vain…
Tämä kaveri on legenda. Taivas.
Pitää sopeutua. -Siinä on hyvä ohjenuora elämään.
Tämä on ihana vaimoni. -Ihana elämä.
Tätä naisrukkaa ei ole koskaan sormetettu.
Tässä on hänellekin banaani.
Olet mahtava. Pane se kainaloon.
Kuka helvetti ylittää tuon? -Täällä ylhäällä!
Missä? -Täällä.
Terve. Mitä kuuluu? -Juhlin avioeroni viisivuotispäivää.
Herranen aika.
Odota. Kävin tissien kohotusleikkauksessa. -Ja tissisi on kohotettu juuri.
Hyvä juttu. Jos putoat, pomppaat takaisin ylös.
Olisin huolimaton, ellen kertoisi sukuhistoriastani.
Loistava kirjailija Judy Blume on täällä.
En halua nolata sinua.
Oletko siellä, Judy? Jeff tässä.
Aika hassua. Luin juuri kirjasi uudelleen, koska ekat menkkani alkoivat.
Sanoitko, että talosi paloi Palisadesissa? -Menetin aivan kaiken.
Asuimme siellä 56 vuotta. Kaikki on poissa. Meillä ei ole mitään.
Sen näkee vaatteistasi. -Menetin helvetisti vaatteita.
Menetit hiljan kaksi lastasi. Niinkö sanoit?
Otan todella paljon osaa.
En edes… Olisiko väärin kysyä lastesi nimiä?
Tyttäreni oli Patty. -Patty.
Ja poikani oli Joe. -Joe.
Omistan tämän illan esityksen Pattylle ja Joelle.
Tule tänne. Minun pitää halata tätä naista.
Kiitos, muru.
Tosi rankka juttu.
Hyvänä puolena voin sanoa, että sinulla on äitini tissit.
Olet ihana. Pattylle ja Joelle.
Katsokaapa tätä tyyppiä. Miten menee?
Isäni kokaiinidiileri on täällä. Huippua.
Mitäs sinulle kuuluu? -Hyvää.
Selvä. Mikä nimesi on? -Keaton.
Kerro tarinasi, Keaton.
Isoisäni kuoli pari viikkoa sitten ja koirani kolme päivää sitten, joten…
Kaikkien aikojen pahin viikko.
Mikä isoisäsi nimi oli? -Gerald.
Entä koirasi? -Maisie.
Maisie ja Gerald. Paskat tuon naisen lapsista.
Omistan tämän esityksen isoisällesi ja koirallesi…
Eikö?
Olet ihana, muru. Aivan paras. Tämä se vasta on todellista lääkettä.
Mitä teet työksesi, Keaton? -Opiskelen NYU:ssa.
Mitä opiskelet siellä? -Näyttelemistä.
Näyttelemistä. Tosi siistiä. -Juuri niin.
Tule tänne. Katso näyttöä. Tässä on debyyttisi Broadwaylla.
Todella kaunis.
Annetaanpa aplodit kaikille vapaaehtoisilleni.
Äitini kirjoitti viestejä banaaneihin.
Tyyliin: "Rakastan ja kaipaan sinua." Banaanit olivat eväideni joukossa.
Minäkin kaipaan sinua, äiti. Etenkin tänä iltana.
Banaanit kasvavat tertuissa. Ne suojelevat toisiaan.
Ja meidän laillamme banaanit ovat ruhjouduttuaankin hyviä.
Itse asiassa ruhjoutuminen tekee niistä makeampia.
Ne ovat sisältä pehmeitä, mutta niitä suojaa ulkokerros.
Paksu nahka. Tarvitsemme kaikki sellaista pärjätäksemme elämässä,
koska emme ikinä tiedä, mitä noista ovista käveltyämme sattuu.
Pysykää siis vahvoina. Maailmanmestarienergiaa. Sanotaan yhdessä.
Maailmanmestarienergiaa!
Luvatkaa nyt tämä.
Kun elämä menee pieleen ja maailma haastaa riitaa,
muistelkaa lempivitsejänne tältä illalta ja naurakaa.
Oliko teillä hauskaa?
Olen Maapallon onnekkain kusipää.
Juhlin 60-vuotissynttäriäni Broadwaylla.
Mutta jos heitän lusikan nurkkaan, älkää suotta hössöttäkö.
Olen aina rinnallanne joka kerta kun otatte banaanin -
matkaevääksi!
Mieli korkealle, kulta!
Kiitos!
Rakastan teitä. Pysykää vahvoina.
Aplodit Felixille.
Ja Asherille! Hetkinen. Ja Nipseylle.
Tänne sieltä, natsipaska.
Tule tänne, Nipsey.
Ulvotaan, Nipsey.
Niin kuin Anniessa, kun koira tulee lavalle lopussa.
Näyttelen vain sekä kaljua että orpoa. Hyvää yötä kaikille!
Tekstitys: Miia Mattila ljua että orpoa. Hyvää yötä kaikille!