Sandra Bernhard, aztakurva!
Bea Arthur nem létező faszával se dugnám meg.
Amúgy, Biebs, nagyon szép karrier van mögötted.
Snoop, nagyon bírlak, tesó!
Nála csak egyvalaki szívott több füstöt:
Pete Davidson tűzoltó apja az ikertornyoknál.
- Kösz, Pete! Bocs, Shaq. - Ez jó volt.
Tudom, hogy neked az csak egy mászóka volt.
Tom, te igazi példakép vagy a fiataloknak.
Ha keményen dolgozol, tartod a diétát, levideózod a másik csapat edzéseit,
leereszted a labdákat, és eléred, hogy az NFL miattad írja át a szabályokat,
akkor te is lehetsz a harmadik leghíresebb pasi
a Dunkin’ Donuts reklámjában.
Na hadd szóljon, bakker!
New York City!
Hatalmas tapsot a roastmester tábornoknak,
Jeff Rossnak!
Ez az, emberek!
Mi lesz itt?
Mi a helyzet? Hogy vagytok?
JEFF ROSS: VIGYÉL MAGADDAL EGY BANÁNT AZ ÚTRA
Ez itt a Broadway, bébi!
Sóhajtsatok egy nagyot!
Bárhonnan is nézitek ezt most, sóhajtsatok egy nagyot!
Zárjátok ki a külvilágot!
Szeretném, ha ez mindenkinek katartikus élmény lenne.
Ha most épp nehéz időszakot éltek át, akkor jó helyen vagytok.
Elég jól megy mások felvidítása.
Donald barátom 86 éves volt, hospice-ellátásban.
Leálltak a veséi, és már nem akart tovább élni.
A lánya, Sarah, az egyik legjobb barátom, mondta:
„Jeff, apu imád téged! Egyedül veled hajlandó beszélni.
Kérlek, menj és vidítsd fel!”
Ott ültem mellette órákon át, fogtam a kezét.
Beszélgettünk a nagyszerű életéről, a gyönyörű családjáról.
Végül kiböktem: „Donald,
ideje új vészhelyzetben értesítendő kontaktot keresnem.”
Bármin is mentek most keresztül, azt hiszitek, sosem múlik el, de el fog.
Talán egyszer nevetni is fogtok rajta.
Régen hatalmas, gyönyörű zsidó fürtjeim voltak.
Imádtam. Mindenhova magammal vittem.
Egyszer megvakartam a fejem a repülőn, és egy marék haj a kezemben maradt.
Aznap este a zuhanyzóban eldugult a lefolyó.
Egy hét alatt kopasz lettem.
Három hét alatt a szemöldököm és a szempillám is eltűnt.
Kiderült, hogy alopeciám van.
Van itt még alopeciás?
Nem életveszélyes, csak úgy nézek ki, mint Voldemort ügyvédje.
Tudom, úgy nézek ki, mint Jeff Bezos, csak az Amazont rántott sajtra cseréltem.
Úgy nézek ki, mint Bruce Willis, csak az edzőm is demens lett.
Igen!
Ez az én közönségem!
Tudok nevetni magamon, mert elég vastag a bőröm.
Newarki családból származom, ahol sportot űznek a baszogatásból.
Biztonságiak!
Az igazi vezetéknevem Lifshultz.
Ez egy régi héber szó. Azt jelenti: „Hé, ezt le kéne cserélni!”
A második nevem Ross.
Rosie dédnagymamám után kaptam.
Igen, Angliában Erzsébet királynő uralkodott.
Newarkban meg Rosie volt a királynő.
Úttörő volt a szakmájában.
Az ’50-es években rendezvénytermet nyitott Newarkban,
akkor a nőknek még nem volt ekkora vállalkozásuk.
A három fiával együtt vezette.
Herb papa volt a zenekar vezetője.
Az ő zenéje szólt, amikor bejöttetek.
Murray bácsi a konyhában kavart, Albie bácsi meg a könyvelésben.
Családi vállalkozás volt.
Még Judy Blume is írt a Clinton Manorről az egyik regényében.
Azt mondta, minden jersey-i kislány álma
egy nagy, nyálas esküvő a Clinton Manorben.
Igen, Rosie dédnagymamám egész nap a konyhában robotolt,
aztán este felment az emeletre, felvett egy estélyit,
rózsát tűzött a hajába, és levezényelte ezeket a nagy, szép esküvőket.
Álmokat váltott valóra.
Itt látható.
Mielőtt leigazolta volna a Pittsburgh Steelers.
És nagy családi bulikat tartott.
Összetartotta az őrült családunkat, és megtanította, mi a jó és a rossz.
Egyszer Rosie dédnagymamám épp Floridába autózott nyaralni
a férjével, Gus dédnagyapámmal
meg Leevel, aki velük dolgozott a rendezvényteremben.
Emlékszem Leere, csodás fickó volt.
Megálltak Dél-Karolinában éjszakára,
de a hotel nem engedte bejelentkezni őket, mert a barátjuk, Lee fekete volt.
Rosie dédnagymamám visszament a kocsihoz, elővette a pisztolyát,
és lelőtt mindenkit a hotelben.
„Zsidóval ne baszakodj!”
Ezt énekelte nekünk altatóként.
Így korán felismertem, hogy a humor nemcsak a véremben van,
hanem a szupererőm is.
És ez az eredettörténetem.
Kissrác koromban Newarkban
Próbáltam rendes lenni Tanulni szorgosan
Egy szekáló nem csípett
„Mocskos zsidó!” - kiáltotta
Aztán behúzott egyet Pont a dákómba
Ahogy a padlón fetrengtem én
Tudtam, a legjobb fegyverem az ész
Felálltam azzal Te barom, sosem leszel észkombájn
Mert a bácsikád egyben az apád
Mindenki nevetett A szekáló arca vörös lett
Túlélte a srác De a szekáló énje kiveszett
És akkor, mint valami csoda
Poénok záporoztak belőlem Egyre sebesebben
És azon a napon lettem én
A roastmester
Hát zsidóval ne baszakodj!
Zsidóval ne baszakodj!
Kapsz a pofádra, ha nem akarod
Zsidóval sose baszakodj!
Igen!
Gyerekkoromban a zsidók, akiket ismertem,
mind szorgalmas, szakszervezeti munkások voltak,
igazi hazafiak is.
Murray bácsikám a II. világháborúban felcser volt.
Felszabadított egy koncentrációs tábort.
Te mit csináltál ma?
Bíbor szívet és ezüst csillagot kapott az amerikai hadseregtől.
A húgom, Robyn a legviccesebb a családban.
Gyógypedagógus, úgyhogy sosem fogy ki a poénokból.
Az unokatesóm, Steve, aki itt van ma este, baleseti sebész.
Az unokaöcsém, Jared erdőtüzeket olt.
Hatéves koromban az iskolában állandóan szekáltak,
ezért hát az anyám elrángatott karateórára,
ahol a gyerekek felváltva látták el a bajomat.
De gyorsan megedződtem.
Anyám vitt mindennap, és apám jött értem az edzés után.
Fegyelmet és tiszteletet tanultam.
Tíz és fél évesen én lettem
az Egyesült Államok második legfiatalabb fekete övese.
Úgy hívtak, hogy Kóser Kai.
A zsidó nép állhatatos.
Túléltük a fáraót A nácikat és Szaddám Huszeint
És ha Jézus visszatér
Megöljük ismét
Hát zsidóval ne baszakodj!
Zsidóval ne baszakodj!
Még ha Jézus megölése Nem is valós
Zsidóval sose baszakodj!
Bizony.
Végül…
Végül apám vette át a rendezvénytermet,
a New Jersey-i cateringlegenda, Ronnie Lifshultz.
Nagy tapsot neki!
Szemrebbenés nélkül, puszta kézzel tálalja a marhasültet.
Bármit megtett a vendégek jókedvéért. Az egész család ott dolgozott.
Míg a barátaim buliztak,
én bár micvókon szeleteltem a marhaszegyet.
A Clinton Manorben ezerrel ment az oltogatás.
Az összes pincérnő ír és skót volt,
a konyhában pedig csak haiti srácokkal dolgoztam.
Gregory csinálta a salátákat. Orosz volt.
Lester készítette az összes zselédesszertet. Magyar volt.
Én meg a főnök fia voltam.
Tűrtem a kóstolgatást, de vissza is szóltam.
Ugyanúgy güriztem, mint bárki a rendezvényteremben,
de tudtam, hogy nem ez a végzetem.
Én is be akartam állni a zsidó feltalálók hosszú sorába.
A világtörténelem legzseniálisabb találmányai közül
jó párat a zsidóknak köszönhetünk, mint például:
Barbie-baba, plüssmackó
Atommeghajtású tengeralattjáró
Írógép, Prozac Drón és farmernadrág
A bagel nagyon jó
Roastműsor, Hollywood
Mind zsidó találmány volt
Esemény utáni, színes tévé
Relativitáselmélet
Google, kugel, plasztikai sebészet
Szívesen, hölgyem!
Ecetes ubi, csipogó, rúzs és lézer
Mind milyen találmány volt?
Zsidó!
Karácsony…
Mi, zsidók imádjuk a karácsonyt.
Azért, mert egy zsidó születését ünnepli: Jézus Chájim Krisztusét,
aki az egyetlen zsidó ács az emberiség egész történelmében.
Valaki mondta a minap, hogy az énekesnő, Adele zsidó.
Persze. A teljes neve Adele Kátesz.
Még a karácsonyi dalok is, a klasszikusok, például:
Fehér karácsonyról álmodom
Azt is egy kedves zsidó úriember írta, név szerint Irving Berlin,
aki valószínűleg csak…
Negyedik negyedévi profitról álmodott
Kapitalizmus, feminizmus Körülmetélés, sajttorta
Besugárzás, öntözés Védőoltás, a Krisztusát
Gramofon, mobilteló, E.T. hazaszól
Mind milyen találmány volt?
Zsidó!
A mikrofon.
Igen, egyszer egy zsidó úgy volt vele:
„Hangosabbnak kéne lennünk!”
Azóta Rosie dédnagymamám emlékére
az őrült családom, amikor csak tud, összegyűlik,
és megfőzzük a receptjeit.
Zsidóval ne baszakodj, főleg oldalt azokkal a kínaiakkal.
Szereti itt valaki a maceszgombóclevest?
Rosie dédnagymamám zsidó penicillinnek hívta,
de mi nem álltunk meg itt.
Feltaláltuk a penicillint is.
Úgyhogy Rosie dédnagymamám emlékére, kövessétek a pattogó maceszgombócot!
Egy, két, há’ és…
Zsidóval sose baszakodj!
Ha nem akarsz pfujolást, csak tapsot
Zsidóval sose baszakodj!
Se feketével, se mexikóival, se muszlimmal, se Puerto Ricó-ival,
se olasszal,
vagy a fasz tudja, hova tartozik ez a csávó.
Legyen béke!
Igen!
L’chaim!
A pápára!
Taylorra és Travisre!
Micsoda közönség!
Bemutatom jó barátaimat, Felixet és Ashert.
Mindketten a Berklee Zeneiskolán végeztek.
Nem kell hasra esni, számvitelt tanultak, de akkor is.
De jó is ez! Remek emberek nevetnek egy gyönyörű helyen.
Nem vár otthon feleség és gyerek.
Ez ad nekem lendületet.
Tavaly majdnem meghaltam.
A Tom Brady-égetés után tartottam néhány hét szünetet.
Gondoltam, utolérem magam.
Elmegyek a fogorvoshoz, elmegyek a dilidokihoz.
A haverom, Jordan már két éve írogatott a közös csoportba,
hogy mind menjünk el vastagbéltükrözésre.
Sosem voltam vastagbéltükrözésen.
Végül rászántam magam, de nem volt akkora buli, mint hittem.
Oké, volt zene, babaolaj, és Diddy is betoppant.
Most, hogy belegondolok, számlát sem kaptam, de…
Egy órával később magamhoz tértem, és az orvos ott állt fölöttem.
És közölte, hogy 3. stádiumú daganatot talált a vastagbelemen.
Igazából sosem voltam beteg.
Nem hittem, hogy velem is megtörténhet. Lemondtam a fellépéseimet.
És tavaly nyáron eltávolítottak 18 centit a vastagbelemből.
Nem mondhatják, hogy lóg a belem.
Jólesik ezt kiadni magamból.
Megoszthatok valami nagyon személyeset?
Igen?
Anyámnak óriási dudái voltak.
Hatalmasak. És értette a viccet.
Apám mindig megnevettette, hogy lássa, hogy ugrálnak.
Akkor még nem volt Netflix. Valahogy szórakozni kellett.
Az én dilis családom! Mi semmit sem dobunk ki.
És találtam egy halom szerelmes levelet,
amiket apám írt anyámnak,
amikor még elsőéves volt egy kis vidéki főiskolán
a Paul Smith’s Junior College-on.
Szálloda- és étteremmenedzsmentet tanult,
hogy idővel át tudja venni a családi biszniszt.
Anyám pedig egy irodában dolgozott, nem messze innen, a 34. utcában.
És egyből érződik, mennyire odavoltak egymásért.
„Drága Marsha! Nem értem, miért aggódtál úgy, hogy nem írok.
Hidd el, szivi, kettőnkkel kapcsolatban soha semmi miatt nem kell aggódnod!
Minek kérnél tekegolyót?
Nálad mindig van kettő.
Étteremmenedzsmentből még nem kaptam jegyet,
de szerintem fagyasztott kajákból megbuktam.
Kicsim, nem tudom, mit művelsz velem.
Néha lefekvéskor átölelem a párnát, és azt képzelem, hogy te vagy.
Esküszöm, kezdek megőrülni.
Szeretlek, meg a többi maszlag, amit írni szoktak.
Ronnie.
Utóirat: A szülinapom november 3-án van. És a tiéd?”
És ennyi volt. Kibukott.
A Clinton Manorben esküdtek.
Rosie dédnagymama minden szívességet behajtott,
és összehozta az évszázad lagziját.
Aztán felmentek a nászutas lakosztályba, letépték egymásról a ruhát,
és elkezdtek… engem csinálni.
Nyugi, az ultrahangon még sokkal cukibb voltam.
Két kisebb rendellenességgel születtem,
ami akkoriban egész jó arány volt New Jersey-ben.
Jersey!
Volt egy fura dudor a szemem fölött.
Úgy néztem ki, mint az UFC babasúlyú világbajnoka.
És a péniszem nyílása túl szűk volt.
Igen.
Életem első napján egy sebésznek vágnia kellett egy második nyílást
az első mögé.
Azóta két sugárban pisilek.
Az egyik a Lincoln-alagút, a másik a Holland-alagút.
A szüleim mindenáron szabadulni akartak tőlem.
Próbáltak vízbe fojtani.
Amikor az nem jött be, próbáltak cukorbeteggé tenni.
Az ott Herb papa és Donna nénikém.
Mindig elérzékenyülök a felvétel láttán.
Hiányzik a torta. Nagyon finom volt.
Tizenhat hónappal később a szüleim újra próbálkoztak, és csak összejött.
A húgom, Robyn. Én Wawának becéztem.
Megszületett, és rögtön látszott, hogy tökéletes baba. Igazi mintababa.
Még a többi baba is úgy nézett rá, hogy elvinnék egy körre a babakocsijukban.
Apám…
bármit megtett egy poénért.
Tudjátok, a hanuka nyolcnapos ünnep.
A gyerekek minden este más ajándékot kapnak.
Apám mindig… egy gagyi ajándékkal indított,
mielőtt odaadta volna azt, amit szerettünk volna.
„Jaj, kösz, apa! Ragasztószalag.”
Várt úgy 15-20 percet, és egyszer csak megszólalt:
„Na jó, hozz a hűtőből egy üdítőt!”
Kinyitottam a hűtőt, és ott volt egy kiskutya.
Más idők jártak.
Simán betettél poénból egy kiskutyát a hűtőbe.
Egyszer visszapofáztam anyámnak, erre lendült is a keze,
de mivel karatézni jártam,
kivédtem, és kificamítottam a kisujját.
Nem haragudott. Végignevette az utat a sürgősségiig,
mert tudta, hogy arra készít fel, ami még csak azután jött.
Tizenkét éves voltam, amikor kiderült, hogy anyám leukémiás.
És a rögeszmém lett, hogy felvidítsam.
Kis elefántszobrokat gyűjtött.
Sokaknak ismerős a sztori.
Anyám szerint, ha felfelé áll az ormánya, az pozitív energiát vonz.
Anyám nagyon pozitív volt.
Először azt mondták neki, hogy hat hónapja van hátra.
Két évvel később tünetmentes volt, kijött a kórházból,
és izgatottan készült a húgom közelgő bat micvójára.
És találtam egy levelet…
amit a kórházból írt apámnak.
„Drága Ronnie!
Reggel hazamegyek, és meg szeretnék írni neked pár dolgot.
A gyógyszertől remeg a kezem, de ki tudod olvasni.
A támogatásod nélkül nem sikerült volna felépülnöm,
és hálás vagyok, hogy nem hagytad, hogy mindent elmondjanak nekem.”
A szüleim elengedték magukat az évek során.
Apám sokat dolgozott a rendezvénytermünkben,
és ezt megsínylette a házasságuk.
De anyám betegsége újra összehozta őket.
Bementünk meglátogatni a kórházba, apám felkapta a kórlapját,
és látta, hogy az orvos azt írta: „A beteg NL.”
Apám ledobta a kórlapot, rohant megkeresni az orvost.
„Hogy nevezheti a nejemet nagyszájú lotyónak?
Egy beteg asszonyt! Maga a nagyszájú lotyó!”
Az orvos udvariasan elmagyarázta, hogy az NL a nehézlégzést jelent.
Vagy csak jól tudott improvizálni.
Mindenesetre tetszett, ahogy apám kiállt anyám mellett.
„Ronnie, gyönyörű család vagyunk mi, négyen,
és kaptunk egy esélyt az újrakezdésre, már-már csoda.
Lehet, hogy az is.
Együtt dolgozunk majd rajta, de szép lassan.
Előbb segíts átvészelni a következő hónapot, napról napra.
Nagyon félek.
Ha ez a szörnyű betegség kellett, hogy újra egymásra találjunk,
akkor megérte.
Az elmúlt években nem téged gyűlöltelek, hanem magamat.
A súlyom miatt voltam ennyire boldogtalan.
Légy türelemmel!
Nagyon, nagyon szeretlek.
Marsha.”
Annyira őszinte volt.
És igen, parókát viselt ezen a képen.
De itt nagyon jól éreztük magunkat.
Sokat táncoltunk.
Még a kedvenc dalára is, a Piano Manre, Billy Joeltől.
Ne játsszátok be, rámenne a gatyánk.
Addigra másik városba költöztünk.
A húgommal próbáltunk új barátokat szerezni.
Anya sokszor visszakerült a kórházba.
Így a húgommal, Robynnal egyre önállóbbak lettünk,
főztünk magunkra, kimostuk a szennyest, és…
Egy délután apa hazajött anyától a kórházból.
Behívott minket a nappaliba.
„Jeff, Robyn, gyertek ide!”
Átkarolt minket.
„Nem is tudom, hogy mondjam el nektek, de anyu már nincs többé.
Itt maradhattok velem,
vagy mehettek a szobátokba, ahogy nektek jó.
Emlékszem, a szobámban ültem.
Tizenöt éves voltam.
Töprengtem: „Nahát, ilyen az élet?
Teljesen mást kapunk, mint amire számítunk?”
Mint amikor elmegyünk egy stand-up-estre, és a humorista
a halott rokonairól dumál.
Néha nem tehetünk mást, csak kivárjuk, mi lesz, értitek?
Onnantól kezdve nem nagyon beszéltünk anyáról.
De gyakran álmodtam vele. Sokan mondják, hogy velük is így van.
Alszom, erre bumm, ott van. „Anya, azt hittem, meghaltál.”
„Nem, élek.” Csak nevettünk, sírtunk, megöleltük és puszilgattuk egymást.
Aztán persze felébredünk, és rájövünk, hogy csak álom volt.
Mintha újra közölnék velünk a rossz hírt.
De akkor elhatároztam, hogy változtatok az életemen.
A saját boldogságomért én felelek,
úgyhogy kihozom az életemből azt, amit lehet.
Korán megtanultam, hogy az élet része a gyász
és a továbblépés.
Nem gyászolhatunk örökké, mert egy részünk belehal.
Az nem járja.
Tehát azt tettük, amit ilyenkor tenni kell.
Talpra álltunk.
Apám elkezdett jól keresni a rendezvényteremben,
és egyedül nevelt minket, ahogy tudott.
Atlantic Citybe járt, akkor nyíltak a kaszinók.
Blackjackezett.
Találkozott Don Ricklesszel egy steakhouse-ban.
Nagymenő lett a szakmájában, mindenki ismerte.
Egyik este a konyhaasztalnál pókereztünk a gimis haverokkal.
Ezt én fényképeztem, és itt Hamo haverom épp bőg,
mert 100 dolcsit veszített pókeren.
Apám megjött a melóból,
még rajta volt az öltöny, a zsebe tele kápéval,
és látta, hogy Hamo bőg.
Elkezdi: „Várj, Hamo! Megoldjuk. Várj csak!”
Odament a hűtőhöz, kinyitotta, és elővett egy tégla vajat.
Aztán letette a konyhaasztalra.
Azt mondta: „Hamo!
Ha megeszed ezt a tégla vajat,
adok neked 100 dollárt.”
Hamo hármat beleharapott, majd kihányta a mosogatóba.
Apám adott neki 47 dollárt.
Mi ebből a tanulság? Faszom se tudja.
Az öreg megérte a pénzét.
Egyik este kivittem a szemetet, és hűvös volt,
gyorsan magamra kaptam apám zakóját,
és véletlenül benyúltam az egyik zsebébe,
és kihúztam egy kis nejlontasak fehér port.
„Miért van az öregnél só?”
De utána leesett, és egy évre rá már nem is ért akkora meglepetésként,
amikor korábban jött értem a suliba, hogy elvigyen egy felvételi tanácsadóhoz.
Apám felugratott a padkára a kocsival, és hadart, mint az állat.
Mindjárt összeállt a kép. Ciki volt, úgyhogy hazudtam neki.
„Apa, szerintem először csak velem szeretnének beszélni.”
És nélküle mentem be.
Egy évvel később egyetemista lettem.
A Bostoni Egyetemre jártam.
A főszakom film volt, a mellékszakom politológia,
de többnyire bongoztam és A turnét néztem a haverjaimmal.
Páran el is jöttek.
Punkzenekarokban játszottam.
Az egyetemi rádió zenei szerkesztője voltam.
A hét fénypontja mindig a szombat este volt.
Az Exeter Street Theatre-be jártunk,
és eljátszottuk a Rocky Horror Picture Show-t.
Rohadt jól állt a necc harisnya.
Először vállaltam fel úgy istenigazából önmagam,
szabadon alkottam, és élveztem.
A harmadév közepén…
sürgős hívást kaptam a papámtól, aki velünk lakott.
„Azonnal gyere haza, bajnok!”
Apám kórházba került.
Agyi aneurizmája lett a kokótól.
Kómában volt, és három nappal később ő is meghalt.
Nem akarok haragudni rá.
Élte a saját életét.
Azt kívánom-e, bárcsak ne kamuzott volna a biztosítónak, hogy leszokott a bagóról?
Ja, akkor nem nyomatnék heti nyolc fellépést, az fix.
Az ő temetésén álltam először mikrofon mögé.
„Akik ismerték apámat, tudják, hogy ő azt szeretné,
ha könnyek helyett mosolyogva emlékeznénk rá.”
Mindenki eljött hozzánk a szertartás után. A húgommal még tinik voltunk.
Ezért a szomszédaink és a barátaink azt mondták:
„Te és a húgod árvák lettetek.
Lakjatok velünk! Örökbe fogadunk.”
Mire mi: „Kurva gyorsan takarodjatok a házunkból!
Ez most már a mi házunk.”
A rabbi átjött, hogy elmondja a gyászimát.
Mindenki a szobában volt, szomorúan, és a húgommal…
összetalálkozott a tekintetünk.
Lenézett, és elkezdett röhögni.
Mire én is lenéztem, és megláttam, hogy a kiskutyája
csendben hágja a rabbi lábát.
A rabbi úgy tett, mintha mi sem történt volna.
Pillanatok múlva én is nevettem, és mindenki nevetett.
Még a rabbi és a kiskutya is.
Akkor jöttem rá, hogy a szüleinktől kaptunk még valamit útravalóul,
mégpedig humorérzéket,
hogy a legnehezebb helyzetekben is tudjunk nevetni.
Megmentette az életemet.
A szüleim egy fellépésemet sem látták.
Imádták volna az életemet.
Ezt meg pláne. Megnéztek volna minden este.
Az tuti!
Valószínűleg ők ültek volna itt az első sorban,
nem pedig ez a két random jöttment.
Büszkék vagytok rám?
Igen.
Én is rátok. Nagyon jók vagytok.
Amikor összeraktam ezt a műsort, azon gondolkodtam:
„Szabad egyáltalán így beszélnem a szüleimről,
felolvasni a leveleiket?”
Nincsenek itt, hogy velünk nevessenek.
Anyámra már alig emlékszem.
Apám pedig hirtelen hunyt el, és annyi minden kimondatlan maradt.
El akartam gondolkodni ezen.
Kivettem pár napot, és északon kempingeztem a haverokkal.
Még sosem jártam ott, és épp a kemping felé tartottam.
Besötétedett, és eltévedtem.
Úgy eltévedtem, hogy jóformán fel sem tűnt.
Húsz percig mentem a rossz irányba, mire végre leesett.
És pont ott, ahol megfordultam,
közvetlenül az autóm előtt volt egy pad,
egy buszmegálló
és egy tábla, rajta a felirattal: Paul Smith’s Junior College.
„Mi? Várjunk csak!”
Apám ott szeretett bele anyámba, és írta neki a szerelmes leveleket.
Nem akartam elhinni.
Tudtam, hogy jelent valamit,
mert a pad mellett ott volt két őz,
csak álldogáltak az út szélén, és engem néztek.
Az egyiknek hatalmas dudái voltak.
A másiknak fehér por volt itt, hadart, mint az állat, de útba igazított.
„Na jól van már!”
De ez arra buzdított engem, hogy ne adjam fel,
hanem próbáljam jobban megérteni a szüleimet,
hátha az ő történetük másoknak is segít jobban megérteni a saját életüket.
A mostani turné előtt megint átnéztem a holmijukat,
és találtam egy régi dobozt tele adóbevallásokkal,
amit valamiért megtartottam.
Kivettem egy FedEx-borítékot, kinyitottam, és ez csúszott ki belőle.
Biztos elolvastam,
visszatettem a borítékba, és elfelejtettem.
Ezt az egy levelet írta nekem apám.
„Kedves Jeff, tudod, a levélírás nem az én műfajom,
de most úgy éreztem, hogy ezt most le kell írnom.
A legtöbb apa szereti a gyerekét, de csak keveseknek adatik meg,
hogy barátjaként is szeresse.
Nem biztos, hogy érted, most mire gondolok,
de ha egyszer neked is lesznek gyerekeid, érteni fogod.”
Na, apa…
Én eddig tizenegy abortuszt fizettem.
Nem tudom, hogy erre gondoltál-e,
de nagyjából átjött az üzenet.
Először is hadd idézzem fel,
hogy mennyi örömöt szereztél nekem az évek alatt!
Hazafelé a karatéról
sokat nevettünk a kocsiban mindenféle marhaságon.
És persze amikor kifutottál a pályára a középiskolai bajnoki döntőn.”
Elvesztettük mind a 11 meccset. Csak hülyül.
„Láttam, mennyire odatetted magad, amikor a Clinton Manorben dolgoztál,
és sosem éltél vissza azzal, hogy a főnök fia vagy.”
Ez jólesett.
„Ahogy nevettünk az ölembe dobott spagettin.”
Anyám spagetticsatákat tartott a konyhában.
Azt mondta: „Spagetti, egy, két, há’!” És repült is mindenfelé a tészta.
A húgommal a mai napig csináljuk.
Csak ajánlani tudom.
„És ma, Jeff, láttam, ahogy átveszed az érettségidet.
Tudom, hogy ritkán beszélünk édesanyádról,
de azt is, hogy időről időre azért gondolunk rá.
Most biztos nagyon büszke lenne rád.
Tudom, hogy nem mindig mutattam ki, mennyire fontos vagy nekem,
de attól még így van.
Ha néha leráztalak, amikor beszélni akartál velem, sajnálom.”
Sokat dolgoztunk a rendezvényteremben.
Ha négyszemközt akartam beszélni apámmal, be kellett mennünk a hűtőkamrába.
Ezért a beszélgetéseink rövidek voltak, és a mellbimbóink kemények.
„Édesanyád halála óta nem töltöttem elég időt veled és a húgoddal.
Nehéz volt, mert egyre több lett a munka,
és esténként inkább eljártam, ahelyett hogy veletek lettem volna.
Remélem, nem hiányzott nagyon a rendes családi élet, és ha mégis,
akkor bocsáss meg!
A végére csak annyit, hogy te vagy a legjobb.
Nem is kívánhatnék jobb fiút.
Kedves vagy, jólelkű, és helyén van az eszed.
Maradj ilyen, Jeff, és mindig boldog, kiegyensúlyozott életed lesz.
Mindig szeretni foglak, és barátként tekintek rád.
Apád!” Felkiáltójellel.
Apa, ha büszke vagy rám, küldj egy jelet!
Kösz, apa.
Talán az előadás után.
Szerencsés vagyok.
Fantasztikus szüleim voltak, és megneveltek, amennyire kellett.
Ha fiatalon kapunk ilyen pofonokat, az megváltoztat.
Páran tudjátok.
Néha nehéz hosszú távra tervezni,
mert azt érezzük, hogy úgyis borul az egész.
Néha nehéz közel engedni másokat, mert azt érezzük, hogy úgyis eltűnnek.
Megteszem, ami tőlem telik.
Néha ráerőltetek magamra egy mosolyt, hátha őszinte lesz.
Általában bejön.
És a cimborám, Mark épp ott ül. Szevasz, Mark!
Azt mondta: „Gyere el velem egy stand-up kurzusra!
Ügyes lennél benne.”
Hát beiratkoztunk. Nem volt mit veszítenem.
Csak egy duci lúzer voltam, aki a nagyapjával élt New Jersey-ben,
és rögtön megszerettem a kurzust.
A gyerekkori karateóráim óta nem lelkesedtem ennyire semmiért.
Fogtam az élettapasztalataimat,
és gyúrtam belőlük valami vicceset, ami közben gyógyít is.
Az egyik első amatőr estemen azt mondtam:
„Sose engedd, hogy a nagyapád vakrandit szervezzen neked!”
Kinyílt az ajtó. Ránéztem a lányra.
Ronda.
Ez volt a neve. Ronda.
A héber neve Böee volt.
Hajtottam, mint az állat,
szórólapoztam, mindent megtettem, hogy kapjak pár percet a színpadon.
De New York legjobb comedyklubjának házigazdája megkedvelt.
Elhívott a klubbal szembeni bisztróba.
A fellépések után leültünk, és adott pár szakmai tanácsot.
Előtte senki nem hitt bennem. Tök jó volt.
Egyik este még azt is mondta: „Jeff, szerintem lehetne belőled színész.
- „Tényleg?” -„Aha, vehetnél színészleckéket.”
„Hát jó.”
Azt mondta: „Tudod, mit? Megkapod az első színészleckédet.”
Hajnali kettő volt. Elkezdi: „Csak pár sarokra lakom.”
Felmentünk a lakására.
„Kezdjük néhány légzőgyakorlattal! Csukd be a szemedet!”
Rám tette a kezét, és azt mondta: „Lazíts!
Lélegezz, Jeff!
Jeff, nem lazítasz. Tartsd csukva a szemed, és lazíts!
Lélegezz, Jeff, lazíts!”
És a keze már valahol itt járt.
Mire feleszméltem és hátraléptem.
Azt mondtam: „Figyelj, haver, nem is tudom.
Mennem kell.
A nagyapám vár rám New Jersey-ben.”
Megalázó volt.
De minden este visszamentem a stand-up klubba.
Nem hagyom, hogy egy perverz tönkretegye az álmomat, hogy humorista legyek.
Néha még hálás is vagyok neki,
hogy megmutatta, milyen kemény tud lenni a showbiznisz.
Itt van ma este. Nagy tapsot neki!
Henry, mindjárt kiszúrtalak!
Lazíts, full merev vagy!
Mint a múltkor, emlékszel?
Néha úgy érzem magam Mint egy anyátlan gyermek
Távol az otthontól
Igen, távol az otthontól
Minden este a fellépés után átmentem ide a Port Authority buszpályaudvarra.
Felszálltam a 114-es Jersey-be tartó gyorsjáratra,
ahol a 78 éves lakótársammal éltem,
anyám apjával, Jack papával,
a nagy emberemmel, a legjobb spanommal, a lelki tesómmal.
Mindig együtt ettünk. Egymás ruháiban jártunk.
Az összes barátom az ő barátja is lett.
Még bulit is szerveztem neki a 79. születésnapján.
„Bajnok, mondd nekik, hogy 80 leszek! Úgy jobb ajándékokat kapok.”
Egész nap orvosokhoz hordtam.
Este bejöttem New Yorkba, hogy felléphessek,
és a papa mindig adott egy kis aprót a buszra meg egy banánt.
„Bajnok, vigyél magaddal egy banánt az útra!
Nesze, fogd! Lehet, hogy hirtelen káliumhiányod lesz…
vagy dugóban ragadsz,
vagy megismerkedsz valakivel.
Ha nagyon muszáj, dildónak is használhatod. Tessék!
Ha szomorú vagy, fordítsd oldalt!
Emlékeztet, hogy mosolyogj.”
Így jelezte, hogy nem tud velem jönni, de végig mellettem lesz.
Mindig ott volt nekem,
már akkor is, amikor babaként a lakásában másztam.
A felesége, Helen mama teát főzött, és megbotlott bennem a kannával,
és egy kis forró víz pont ide fröccsent.
És még mindig látszik a helye, de nem olyan vészes,
mert Jack papa felkapott a nagy lapátkezeivel,
és 13 háztömböt rohant velem a sürgősségire.
Igazi erőmenő.
Nyugdíjas építőmunkás volt Bronxból.
Kemény fickó.
Erőmenőnek hívta magát.
Látjátok ott azt a gyűrűt?
A gyűrűje valójában egy acélcsavar
egy elfogott, második világháborús náci tengeralattjáróból.
Az amerikai haditengerészet az egész háborúban csak egyet fogott el.
Az U-505 jelenleg egy chicagói múzeumban van kiállítva.
Visszavontatták Amerikába, hogy tanulmányozzák a technológiáját.
Jack papa hajóépítő volt, Baltimore-ban állomásozott,
és az egysége tartotta karban pár napig az elfogott náci tengeralattjárót.
Leszedett egy csavart, lecsiszolta, és csinált belőle egy gyűrűt.
Megkocogtatta mindenen, hogy szerencsét hozzon.
Haláláig hordta. Igazi erőmenő.
Ott voltunk ketten. A mamám már nem élt, a húgom pedig egyetemre járt.
Két bolond élt együtt a New Jersey-i házban, ahol felnőttem.
Néha felkaptam az elektromos gitárt, és átjöttek a haverok.
Jack papa pedig a nappalinkban nyomta a bluest.
Holnap is úgy leszek
Ahogy ma vagyok
Fogom a bőröndöt És odébb is állok
Ott voltam 23 évesen,
próbáltam elindulni az életben,
és azon tűnődtem, meddig bírom még ápolni a nagyapámat.
Épp egy újabb, nehéz műtét után lábadozott,
és az egyik szociális munkás a kórházban azt javasolta,
hogy titokban menjek el megnézni egy idősek otthonát.
Elmentem, és szép is volt, de tudtam, hogy nem nekünk való.
Tudtam, hogy ezt együtt csináljuk végig.
Volt egy jó szervezet. Onnan jártak ki hozzánk,
ránéztek a nagyapámra, és hoztak neki meleg ételt,
hogy én New Yorkban próbálhassak szerencsét.
Innen is köszönet a Meals on Wheelsnek. Nagyon jó emberek.
Biztos ma este is ülnek itt olyanok, akik valakit ápolnak,
és minden tiszteletem,
mert én aztán tudom, milyen nehéz ellátni valakit,
aki nem képes ellátni magát.
De valamit megígérhetek. Egyszer büszkék lesztek erre az időszakra.
Ezt garantálom.
Papának volt egy csodálatos ápolónője, egy jamaicai hölgy, Lily.
Mindig azt mondta: „Mindenki kétszer gyerek.
Amikor megszületik, és amikor meghal.”
És Jack papával át is éltem.
Egyszer az éjszaka közepén betántorgott a szobába, miközben aludtam,
és leroskadt keresztbe az ágyam végén, a lábai lelógtak.
Nagyon szenvedett. A műtétekhez a bordáit is el kellett törniük.
Szédelgett, nem volt teljesen magánál, és egész éjjel úgy aludt,
hogy fogta a bokámat,
mintha kapaszkodna vagy melegítené,
mint amikor a kisgyerek alvás közben az anyja kezét szorítja.
Reggel felébredtünk, nem volt zavarban. Csak nyugtázta a helyzetet.
„Tudom, hogy már az agyadra megyek, de segítenél kimászni az ágyból?”
Megkerültem az ágyat, és nyújtottam felé a kezemet.
Nem kapaszkodott belé. Csak megrázta. Tiszta erőből, mint egy erőmenő.
Úgy küzdötte fel magát, centiről centire,
mint egy profi bokszoló…
míg egyenesen fel nem állt.
Azt kérdeztem: „Papa, jól vagy?”
Elmosolyodott, és azt mondta:
„Bárcsak gyűrű lennék a babám ujján!
Valahányszor megvakarja a seggét,
látnám az ígéret földjét.”
Na, így indult a nap.
Vagány maradt,
bármi is történt.
Még barátnője is lett. Sarah-nak hívták.
A nyugdíjasklubban ismerte meg.
Azt mondta: „Bajnok, a szerelemben nem kell sok.”
A születésnapján elvitte,
hogy életében először kilyukasszák a fülét.
„Le kellett fogniuk, de kibírta.”
Nem akarta, hogy Sarah meglátogassa. Túl büszke volt.
Supermanként, erőmenőként akart megmaradni a fejében.
De egyszer bent voltam nála a kórházban, és szóba jött Sarah.
Nem volt valami jól, de azonnal felélénkült.
Azt mondta: „Beszélni akarok vele. Hívd csak fel, bajnok!”
Felhívtam.
Akkor beszéltek utoljára.
„Helló, szivi! Én vagyok.
Nem kaptad be a legyet, ugye?
Jó, már indulok is, lehúzott sliccel.
Amúgy, szivi, remélem, nem megy csődbe a posta,
hogy mostanában nem küldtem neked szerelmes levelet.
Csak álmodtam volna, hogy az élet lehet ilyen szép?
És minden eddigi álmom rólad
csak puszta képzelgés?
Oké, babám, virágom, csillagom, tubicám,
csak hallani akartam a hangodat.
Hamarosan újra formában leszek, drágám. Megyek és összeszedlek.
Veszünk egy nyakláncot a fülbevalódhoz.
Oké, szivi…
a fellegek fölé!
Szia!
Bajnok, látnod kellett volna.
Arany fülbevaló mindkét fülében.
Gyönyörű!
Jól van.
Húzd el a csíkot!
Jó műsort! Vigyél magaddal egy banánt az útra!”
Itt a gyűrű.
Valahányszor kell egy kis erőmenő energia,
megkocogtatom a gyűrűt, és Jack papa jut eszembe.
Néha eszembe jut az a denveri csaj, akit egyszer megujjaztam…
de leginkább Jack papa.
Ez a gyűrű nem csak a jó győzelmét jelképezi a gonosz felett.
A túlélés szimbóluma is.
Jack papa túlélte a feleségét,
a lányát és a saját testét is.
De soha nem panaszkodott, soha nem sajnáltatta magát.
Azt tanította: „Mindenre állj készen,
és ne add fel soha!”
Következő vendégünk egy fiatal humorista, aki most debütál a tévében.
Hölgyeim és uraim, nagy tapsot Jeffrey Rossnak!
Jeff!
Ez az! Azt a mindenit!
Ezt apám írta anyámnak.
A címe: „Elég már a kenyérből!”
„Mosolyod virít Mint a fényben úszó nyári virág
Hajad lágyan esik Mint az enyhe nyári záporár
Szemed, mint a nyílt tenger Kéklik parttól partig
Hogyhogy akkora a farod, mint egy kamion?
Elég már a kenyérből!”
Jól van.
Tudnotok kell, hogy a következő verset anyám írta
apámnak válaszul.
A címe: „Húzz inget, megijeszted a gyerekeket!”
A stand-up eljuttatott a világ minden tájára.
Felléptem Ausztráliában, Új-Zélandon, Afrikában, szerte Amerikában,
még a Közel-Kelet háborús övezeteiben is.
De igazán akkor szereztem fekete övet oltogatásból,
amikor a szakma két legnagyobbja, Chris Rock és Dave Chappelle
meghívott Londonba exkluzív meglepetésvendégnek
az O2 Arénában tartott estjükre.
„Csinálj, amit akarsz!”
Így hát kiálltam 15 000 ember elé, és beszélni kezdtem Erzsébet királynőről,
amit az amerikaiaknak nem ajánlott.
Nem messze volt, a Buckingham-palotában.
„Szeretem a királynőt, mert Rosie dédnagymamámra emlékeztet.
Mindketten összetartották az őrült családjukat.”
A királynő épp akkoriban fogadta örökbe azt a két corgi kiskutyát.
„Nahát, 96 évesen kiskutyát örökbe fogadni!
Ez aztán az optimizmus!”
„Együtt fogunk megöregedni,
kis Jubikám, Bubikám.”
Ajándékba szánta a férjének, Fülöp hercegnek,
aki akkor 99 éves volt, és kórházban feküdt.
Két corgit adott neki, hogy jobban legyen.
Ami tök édes, de mindig úgy éreztem, hogy ez inkább PR-fogás,
mert pont azon a héten volt Meghan Markle a tévében,
és azt állította, hogy a királyi család rasszista.
Persze a legtöbben csak annyit mondtunk: „Köszönjük, Markle nyomozó.”
Azt akarod mondani, hogy ezek a százéves sápadt képűek,
akik koronát és palástot hordanak,
kastélyokban élnek és a világ 70%-át gyarmatosították,
talán kissé elavult nézeteket vallanak a fajokról?
Hogy sikerült felderíteni az ügyet, nyomozó?
A Scotland Yard szeretne beszélni veled.
Mi azt hittük, hogy az angol királynő fel-alá járkál a Buckingham-palotában.
„Fülöp, beszéltem Harryvel.
Remek hír, végre lesz egy néger a királyi családban.
Mondhatja, hogy Angliába jöttem.
Nem lesz több vérfertőzött trónörökös.
Kiskutyák, ünnepeljünk!
Fülöp, dugj meg még egyszer utoljára!
Teaidő van, Fülöp.
Megparancsolom, hogy lógasd a teatojásodat az arcomba!
Tedd a 99 éves golyódat a számba!
Fülöp, nyomj ide még egy sor gyöngyöt
erre az igazi gyöngysorra!
Fülöp, nyalj a mézescsupromba még egyszer utoljára!
Kutyusok, le az ágyról!
Fülöp, dugj meg úgy, mintha 1939-et írnánk!
Épp most gyarmatosítottuk Barbadost.
Emlékszel.
Fülöp, mindjárt elmegyek, Fülöp!
Isten óvjon…
engem!
Jaj, drágám!
Ez igen, Fülöp, szép volt, öregfiú!
Jaj, Fülöp!
Fülöp…
Fülöp?
Két kiskutyát adott neki.
Három napra rá meghalt.
Fülöp herceg ugyanazon a napon halt meg, mint az egyik kedvenc rapperem, DMX.
De ironikus módon Fülöp herceg utolsó szavai voltak ezek:
„Hol vannak a kutyáim?”
Szuper fellépés volt.
Nagy buli.
De a fellépések, azok jönnek-mennek.
De a barátságok megmaradnak, amiket közben kötünk.
Humoristák közé tartozom.
Mindenekelőtt humorista vagyok.
Ezért fájt annyira nemrég,
amikor nyolc hónapon belül három legjobb barátom is elhunyt,
a Roastmore-hegy humoros arcai.
Úgy megnevettettek, hogy potyogtak a könnyeim.
Végül én maradtam, hogy elmeséljem a sztorit.
Szereti valaki Norm Macdonaldot?
Igen!
Norm az egyik kedvenc viccemet évente kétszer mesélte.
Elkezdte: „Mindjárt jön az óraátállítás.
Jó, ha fél évig húzza.”
Az egyik első melóm volt, hogy Norm Macdonald előtt léptem fel
egy New Jersey-i klubban.
Nem számított ismertnek, inkább rétegközönsége volt.
Bogaras kanadai figura volt, szokatlan akcentussal.
A közönség nem mindig értette, és hétből négy estén csúnyán felsült.
Valahányszor Norm tarolt, hátra mentünk, és pókereztünk a következő fellépésig.
De mindig, amikor felsült, a mai napig nem értem, hogy miért,
odaállt a kijárathoz,
és elköszönt minden egyes távozótól.
Nagyon ciki volt.
Norm mindig egy lépéssel mások előtt járt.
Bárcsak őszintébb lett volna az állapotáról!
Rendesen elbúcsúzhattunk volna tőle.
Csípitek Gilbert Gottfriedet?
Gilbert barátom! Ott van!
Norm meglepett egy esten, az egyik utolsó fellépése volt,
kijött a színpadra, és elmesélt egy morbid viccet arról,
hogy meggyalázza a halott nagymamáját.
A temetésén azt mondtam: „Gilbert humora vakmerő,
könyörtelen és provokatív volt.
Mégis annyira szerethető ember, hogy nevetni tudtunk
egy halott ember meggyalázásáról szóló poénján.”
Aztán a koporsójára nézve azt mondtam:
„Már nem olyan vicces, mi, Gilbert?”
Nemrég felhívott a felesége, Dara,
és azt mondta, hogy elhozná Gilbert gyerekeit,
akik már tinik, erre az estre.
Erre azt mondtam: „Nemrég veszítették el az apjukat.
Lehet, hogy ez a műsor túl megterhelő lenne nekik, »túl korai«.”
Dara azt felelte: „Nem, azt akarom, hogy lássák,
te is keresztülmentél valami hasonlón az életedben,
és most már rendben vagy.”
Nemcsak rólam mondható el, de most már róluk is.
Lily elsőéves filmszakos hallgató.
És Max először tapintott női mellet.
Így kell ezt, haver!
Szeretek nálatok vacsorázni.
Hiányzik, hogy Gilberttel az asztalnál ülve
a Hegedűs a háztetőn dalait énekeljük.
Jeff, épp a kocsiban ülök, és hiányzol, na de…
Boldog szülinapot!
Boldog szülinapot, drága Jeffrey!
Boldog szülinapot!
A vége kicsit elhalt. Ilyen ez, amikor öregszik az ember.
Szeretlek! Legyen szép estéd!
Kösz, hogy meghívtad a lányaimat, épp jön egy balkanyar.
Szevasz! Szeretlek.
Én is szeretlek, Bob.
Bob Saget, Amerika apukája.
Mint Bill Cosby.
Csak Bob a hagyományos módon altatott el másokat,
hosszan beszélt a Szkleroderma Kutatási Alapítványnál végzett munkájáról.
Azt kívánom, hogy nektek is legyen egy olyan barátotok, mint Bob.
Ő volt a legszuperebb.
Mindig kimondta, hogy szeret.
Minden beszélgetéskor, most is hallhattátok.
Bob a pozitív hozzáállásban hitt.
„Nem akarok negatív lenni.” Megtanított kizárni a rosszindulatúakat.
Szerepelt pár Broadway-előadásban is, és nagyon büszke volt rá.
Nagy tévésztár volt, világszerte ismerték.
De Bob imádott humorista lenni.
Bob stand-uposként élt.
És úgy is halt meg.
Páran biztos hallottátok.
Floridában volt. Hatalmas show-t csinált.
Utána visszament a hotelszobájába, valahogy megcsúszott, és beverte a fejét.
Tökéletesen illett az Amerika legviccesebb házi videói házigazdájához.
Nyugodtan lophatod, Bob!
Vagy ezt is nyugodtan lophatod, Bob!
Nem volt egyszerű eset, de…
nagyon hiányzott, amikor beütött a pandémia.
Véget ért a kapcsolatom, és Bob nem volt ott
a szokásos lelkesítő dumájával meg a pastramis szendvicsekkel.
Mind átéltük. Kemény időszak volt mindannyiunk számára.
Az összes fellépésemet törölték.
Egyedül voltam otthon.
Életemben először voltam igazán magányos.
Az exem biztos megsajnált, mert egyik reggel hozott egy kóbor kutyát,
amit az utcán talált, egy németjuhászt.
Hány éves lehet egy kutya?
Ez a kutya minimum negyvenes volt.
Kopasz foltok, összevissza álló fogak, egy üveg whisky a hóna alatt,
és kétezerrel lógott Michael Vicknek.
„Én nem akarom ezt a kutyát.
Tök leharcolt.”
Ráadásul allergiás vagyok a kutyákra. Félek tőlük.
De mintha az univerzum
próbára tett volna, hogy meg tudom-e szeretni.
Neki otthon kellett.
Nekem meg egy barát.
Megfürdettem, és adtam neki gyógyszert.
Legjobb barátok lettünk. Járvány volt, mindig együtt lógtunk, függtünk egymástól.
Ha leugrottam a boltba egy órára, mire hazaértem…
És a kutya így reagált…
Esténként kimentünk, és csak néztük a holdat.
Teliholdkor együtt vonyítottunk.
Imádta.
Egyik reggel arra ébredtem, hogy csóválja a farkát.
„Hoppá, boldog!
Én is picivel boldogabb lettem. Ünnepeljünk!”
Elvittem egy kutyaparkba, először mentem, és nem tudtam, mi vár.
Aztán tökéletes uszkárok mászkálnak két lábon meg vape-elnek.
Bemegyek a kutyámmal, a kutyapark Notre-Dame-i torzszülöttjével.
A kutyám meg csak ugat összevissza.
Teniszlabdák csapódnak a pofájába.
Csöpög belőle a menzesz.
Nincs ivartalanítva, szegény. Mindenki minket bámul.
Egy nő megkérdezte: „Mentett kutya?”
„Nem, csak épp betanítom.
Semmi baja, csak a következő szerepére próbál.”
Egy Martin Scorsese-filmben üti majd el egy busz.
Az ott Barbra Streishound. Egy kis tiszteletet!
„Mentett kutya? Mit gondol, hölgyem?
Verem a kutyámat, és mutogatom a parkban, maga állat?
Igen, mentett kutya.
És igen, megtartom.”
Kiraktam róla egy képet Instagramra.
A képaláírás: „Ez a szőr-ök otthona.”
Kismillió lájk.
Mindenki elolvadt. Özönlöttek az üzenetek.
Privát üzenetek kétségbeesett kutyamenhelyektől a járvány alatt.
Asher, játssz valami szomorú kutyás reklámzenét!
Ez az!
Tudjátok, hogy megy ez, nem?
Kaptam egy üzenetet.
„Van nálunk egy másik németjuhász.
Még csak kölyök.
És ha nem találunk neki gazdát a következő 12 percben…
akkor agyon kell ütnünk…
leturmixolni és megetetni a többi kutyával.”
Mi?
Szóval ott álltam.
Sosem volt kutyám.
Majd hirtelen ott találtam magam két németjuhásszal.
Úgy bizony!
Igen.
És tudják, hogy zsidó vagyok.
A reggeli rutin:
„Ébredj, zsidó! Kutyapark, schnell!
Kutyapark, schnell!
Hova dugtad a jutifalatot?
Hol van a jutifalat, zsidó?
Érezzük az illatát.
Hol van a jutifalat?
Jobb, ha te adod ide, mint ha mi keressük meg!
Hol van a jutifalat? A padláson?
Hol van az újság, zsidó?
Behugyozunk. Hol van az újság?”
Ausch és Schwitz lett a nevük.
Szeretem őket, de naponta egyszer beléjük rúgok
minden holokauszt-áldozatért.
Zsidóval ne baszakodj! Szerintük meg vicces.
A kutyák félnek a tűzijátéktól.
Az enyéim imádják, mert a dicső napokra emlékezteti őket.
Pacsi!
A legrosszabb házőrzők, mert ha valaki betörne hozzám,
azt vakkantanák: „Arra van a zsidó!
Odabent alszik!
Gyanútlanul!
Itt a lehetőség!”
A kölyköt Nipsey-nek neveztem el.
Mindent az öregebb kutyától tanul, úgyhogy lebiceg a lépcsőn.
Öregesen száll be a kocsiba,
először felteszi a mellső lábait, és vár, hogy felemeljem.
Az öreget úgy hívom, hogy Mama,
mert nézzetek rá, kész nagymama!
Nem tudok róla sokat. Kóbor kutya volt.
Az állatorvos szerint látszik, hogy agyonfialtatták, és…
Tele van a teste mindenféle fura dudorral, demens, és fájnak a lábai.
Néha fújok egy kis füvet a képébe.
„Gyere ide, Mama!”
És szinte látni, ahogy javul a zöldhályogja.
Rám villantja azt a náci tekintetét, és mintha azt mondaná:
„Te a jók közül való vagy.”
Egyik nap a kutyaparkban voltunk, Mama a többi kutyával játszott.
Játszottak, és egyszer csak elesett.
A lába pedig…
És ha egy öreg kutya elesik, az ijesztő.
Felkaptam…
és a kocsihoz cipeltem ezt az 50 kilós németjuhászt,
hogy állatorvoshoz vigyem…
ugyanazzal a dübörgéssel a mellkasomban, amit évtizedekkel korábban éreztem,
amikor Jack papát cipeltem a kocsihoz,
hogy utoljára a sürgősségire siessek vele.
Még a gyűrűjét is odakocogtattam a park kerítéséhez.
„Lehet, hogy ennyi volt.”
Nem tudom, képes leszek-e tovább gondoskodni erről a kutyáról.
Odaértem az állatorvoshoz,
és meg kellett hoznom a döntést, hogy elengedem.
Nem volt még részem ilyenben háziállattal.
Tapsoljatok, ha ismerős a helyzet!
Sírtam, mint egy taknyos gyerek.
Felhívtam Edet, és azt kérdeztem: „Az állatorvoshoz tudnál jönni,
és elhoznád Nipsey-t?
Szeretném, ha elbúcsúzna Mamától. El kell búcsúznunk tőle.
És hoznál Mamának egy steaket utolsó vacsora gyanánt?
Leültem az állatorvosi rendelő padlójára,
ott vártam Mamával,
fogtam a mancsát,
és megköszöntem neki, hogy a barátom volt a járvány alatt.
Felnézett rám, és a szemeivel azt mondta:
„Befogadtál
Mikor egyedül voltam
Teleszőrözhettem
Az egész otthonodat
Összebújtunk az ágyban
Mint férj és feleség
Tőlem bolhát kaptál
Te új életet adtál
Te a jók közül való vagy”
Másfél óra múlva
befutott Ed unokatesóm…
a másik kutyával és a steakkel.
De addigra megtörtént az elkerülhetetlen.
Megéheztem.
Mama felnézett rám. „Ez a zsidó most meg fogja enni az utolsó vacsorámat?”
Benyúltam a dzsekim zsebébe,
és előhúztam egy megnyomódott banánt, ami véletlenül egész nap nálam volt.
Elmajszoltam a banánt,
Mama megette a steaket,
és még egyszer utoljára nevettünk egy jót.
Az állatorvos jött beadni az injekciót.
És amikor benyomta a tűt Mama bundájába,
hogy oldjam a feszültséget,
azt mondtam: „Doki, meggondoltam magam.”
Mama kinyitotta az egyik szemét. „Korai még, te barom!”
Majd kinyitotta a másikat is.
Utoljára a szemembe nézett.
És azt mondta:
„Nem fogadtam szót
A kislabdajáték kínzás volt
Én vagyok az egyetlen náci Aki nem teljesít parancsot
De te sosem ítéltél el
Te, te csak szerettél
Lehet, hogy az emlőim lógnak
De még mindig csóválom a farkam
Te a jók közül való vagy”
Vonyítotok velem egyet? Jól fog esni.
Gondoljatok arra, aki a szívetekben van, és engedjétek ki!
MAMA
Néhány héttel később
az állatorvos elküldte Mama hamvait.
És nem tudtam, mit kezdjek vele.
Szóval Nipsey-vel áldást mondtunk,
hogy most kivételesen egy zsidó hamvaszt el egy nácit.
Aztán betekertük egy spangliba, és elszívtuk.
Mama is ezt akarta volna.
Emlékszem, arra gondoltam:
„Mégis hogy történt ez?”
Sosem akartam háziállatot.
Most meg itt bőgök a rühes, antiszemita dög miatt.
De ez is mutatja a szeretet erejét,
a barátság erejét.
Veszteség ér minket, de egyszer csak a semmiből jön valami,
ami betölti azt az űrt a szívünkben.
De hagyni kell.
Nyitottnak kell lenni rá.
És ezt tette velem Mama is.
Néha úgy érzem, még most is ezt teszi értem,
mert az onkológusom német.
Ilyenkor úgy érzem, mintha Mama jönne vissza vigyázni rám.
„Jeff, van egy jó és egy rossz hírem.”
„Oké, doki, mi a rossz hír?”
„Hat hónap kemoterápiára lesz szüksége.”
„Basszus! Mi a jó hír?”
„Már nincs haja, ami kihulljon.”
A műtét utáni reggel arra ébredtem, hogy mindenem fáj.
Az egész testem.
Katéterek lógtak a Lincoln-alagútból, a Holland-alagútból…
és a Verrazzano hídról.
Megtöröltem a szemem, és lenéztem.
Ott hagytak egy tálcát,
rajta egy koffeinmentes kávéval meg egy banánnal.
Mondom: „Mi ez? Na ne már!”
Bejött az orvosom.
„Dr. Lenz, most komolyan ennem kell?
Most vették ki a vastagbelem felét.”
Elkezdi: „A vastagbél nagyon rugalmas.
Minél előbb eszik, annál előbb látjuk, hogy minden működik-e.”
Így hát megettem a banánt,
odakocogtattam papa gyűrűjét az ágy oldalához, és rá gondoltam.
De nem az erős, erőmenő fickóra gondoltam,
hanem arra az emberre, akit én gondoztam.
És ott feküdtem.
Ő lettem.
Gondozóból gondozott lettem egy szempillantás alatt.
És a kemó durva volt.
Néhányan tudjátok.
De nem volt olyan durva, mint amikor anyám ment át rajta.
Sőt, annyira jól reagáltam rá, hogy a doki elengedte az utolsó kezelést.
„Maga az egyetlen a világon, aki a kemoterápia alatt hízni tudott.”
Közben eltelt az év, és én készültem elhagyni Kaliforniát,
hogy újra felléphessek New Yorkban.
Mondom: „Doki, mehetek? Utazhatok? Dolgozhatok? Belevághatok?”
Mire ő: „Előjegyzem egy újabb vastagbéltükrözésre,
és meglátjuk, mit találunk.”
Próbálok nem aggódni miatta,
de mégis aggódom.
Előtte este az ágyban feküdtem, és arra gondoltam:
„Múltkor levettem a gyűrűt,
betettem a fiókba, és nem lett túl jó vége,
most inkább magamon hagyom.”
Hajnal háromnegyed hatkor még sötét volt,
Uberrel mentem a klinikára, és az ágyon fekve vártam.
Nem úgy, mint Jeff Ross a Roastmester, hanem mint Jeff Lifshultz,
csak egy pasas voltam köpenyben és zokniban.
És függönyök választották el a betegeket ezen a nagy klinikán.
Elkaptam az elhaladó betegek pillantásait,
és hallottam a függönyön át, mit beszéltek az ápolókkal.
Megválaszolták azokat a kötelező kérdéseket,
amiket beavatkozás előtt tesznek fel.
Bejött egy kedves nővér, Angie, és azt mondta:
„Mr. Lifshultz, tegye a gyűrűjét ebbe a tasakba!”
„Nem maradhatna rajtam?”
Azt mondta: „Szabályellenes,
de idehívok valakit, és aláírhat egy nyilatkozatot.”
Úgy is történt.
Aztán elkezdett feltenni vagy ezeregy kérdést
a családom kórtörténetéről,
az én kórtörténetemről meg a gyógyszereimről.
„Mikor volt utoljára ez meg az? Milyen színű ez?”
Én meg igyekeztem mindent pontosan megválaszolni.
Fáradt voltam. Egész éjszaka forgolódtam.
Nem aludtam. Nem ettem.
Ideges voltam.
Végül megszólalt: „Mindjárt kész vagyunk,
de mindenkitől meg kell kérdeznünk.”
Közelebb hajolt.
És azt kérdezte:
„Előfordult már, hogy ártani akart magának?
Van olyan személy az életében, akire mindig számíthat?”
És sírva fakadtam.
Nem tudom, miért.
Legyintettem, megráztam a fejemet, ő már ment volna tovább,
de valamiért megállítottam.
„Angie, megismételné, kérem?”
„Előfordult már, hogy ártani akart magának?
Van olyan személy az életében, akire mindig számíthat?”
Nem bírtam abbahagyni a sírást, nem tudom, miért.
Zokogtam, és…
mivel nincs szempillám az alopecia miatt,
a sós könnyek marták a szememet,
nem láttam semmit és alig tudtam megszólalni…
Elaltattak, és minden elhomályosodott.
A következő pillanatban már Eddie autójában ültem,
próbáltam sírás nélkül elmesélni neki, hogy mi volt, de nem ment.
Amikor megérkeztünk hozzám, újra megpróbáltam,
addigra már mindketten sírtunk, és ott ültem,
míg rá nem jöttem, hogy azok miatt sírok,
akiket a függöny túlfelén hallottam,
akiknek lehet, hogy nincs jó válaszuk ezekre a kérdésekre.
Akkor tudatosult bennem,
hogy nem számít, mi lesz a béltükrözés eredménye,
mert tele volt a telefonom vészhelyzetben értesítendő kontaktokkal.
Ez nemcsak a harcról szól,
hanem a seregről is.
Azokról a barátaimról, akik bezsúfolódtak a kórtermembe
egy doboz fánkkal és egy gitárral, aztán egész éjjel mellettem maradtak.
És amikor hazaengedtek a kórházból,
a haverom, John Stamos ott várt rám a kurva ronda gyerekével.
A húgom, Robyn mindent félredobott,
csak hogy két hónapig engem ápoljon.
Spagetticsatákkal együtt.
Amikor vissza kellett mennie dolgozni, erősítést hívott.
És Donna nénikém viselte gondomat, pont úgy, mint amikor kisfiú voltam.
Majd az unokatestvéreim, Aaron és Rona, akik ma este is itt vannak,
és elkészítették Rosie dédnagymama összes receptjét.
A fura szomszéd, akit alig ismerek, banános muffint sütött,
és kint hagyta a verandán, hogy legyen mit vinnem a nővéreknek
minden második kedden, amikor kemóra jártam.
Ez a seregem, és büszkén mondhatom, hogy bármi is támadott meg,
együtt lenyomtuk, mielőtt végzett volna velem.
Remekül érzem magam.
Még megvan a kemós port, biztos, ami biztos,
de remekül vagyok.
Egy ilyen hihetetlen sereg állt mögöttem egész életemben.
A haverom, Mark, aki rábeszélt a stand-upra.
A haverom, Jordan, aki a végbéltükrözéssel nyaggatott.
Az ügynököm, Stacy, aki a fellépés 10%-át kapja.
És nem csak a barátaim és a családom.
Ti is a seregben vagytok.
Azért, mert ti adtok nekem célt!
Igazi célt!
Okot, hogy kevesebb vörös húst egyek,
hogy folytathassam a küldetésemet.
Életem nagy küldetése, meggyógyítani a világot.
Az embereket beégetéssel gyógyítani.
Szóval, ha most épp egy nehéz időszakot éltek át,
álljatok fel, és érdemeljétek ki a banánt!
Ha ünnepeltek valamit, álljatok fel!
Ha csak ocsmányak vagytok, álljatok fel!
- Helló! - Szia! Hogy vagy?
Remekül. Miért álltál fel, drágám?
A nővéremnek hasnyálmirigyrákja van.
A nővérednek hasnyálmirigyrákja van.
- Hogy hívják? - Vicky.
Vicky? Hogy vagy? Gondját viseled?
Igen.
És a fodrászod?
Ő is rákos?
Miért, ennyire rossz?
Nem, gyönyörű a frizurád.
Ez a tiéd. Szeretlek.
Köszönöm, hogy elmondtad. Remélem, a nővéred rendbe jön.
Ki van még?
Na baszki!
Erre most nincs időm.
Holnap szabadnapos vagyok. Reggelig itt leszünk, bassza meg!
Szevasz!
Mintha Dilbert megkúrt volna egy trollbabát.
Ettől most kiég az agyam.
Remélem, a pasinak rákja van.
Ez a legfurább páros, amit eddig láttam.
De tudjátok, mit? Ahogy nektek jó. Ki kapja ezt el?
Eleanor… Asher, dobpergést kérek. Ez a néni 140 éves.
Nézzetek rá! A bankjegyeken fiatalabb arcok vannak.
Na, Eleanor, itt a nagy pillanat! Mehet?
Ugye kisegíted?
Jól van. Figyelj, Eleanor!
Ez most komoly. Az egész kurva Netflix-különkiadás ezen múlik.
Kapd el a banánt!
Igen!
Lyukas a keze!
De legalább megpróbálta, és végül is ez számít.
Három éve felhívtam az öngyilkossági segélyvonalat.
Azt kérdezték: „Van fegyvere?”
Mondtam: „Nincs.”
A válasz: „Vissza tud hívni 15 perc múlva?”
Mi a faszról beszélsz?
Három perce ismerlek, de már öngyilkos akarok lenni.
Az öreglány meg itt eszi a banánt a kibaszott műsor közepén.
Imádom!
- Szia! - Szia! Gary vagyok.
Tizenegy évesen robbanás vitte le mindkét kezem.
És ez egy sikertörténet, mert elmentem művészeti suliba,
harminc évig sikeres designer voltam,
de már nyugdíjaztak, és most megnéztelek.
Szuper!
Nézz magadra! Igazi inspiráció vagy.
Ökölpacsiznék veled, de nem akarok érzéketlen lenni.
Ha valakinek be akarsz mutatni, hogy csinálod?
Csak…
Igazi legenda! Úristen!
- Alkalmazkodni kell. - Alkalmazkodni kell.
- Ez rohadt jó életlecke. - Igen.
- Ő a csodás feleségem. - Csodás az élet.
Szegény nő, egész életében nem ujjazták még meg.
Tessék! Itt egy banán neki is.
Szeretlek! Vedd a hónod alá!
Na, ezt ki a tököm übereli?
Itt fent!
- Hol? - Idefent!
- Mizu? Hogy vagy? - Helló!
Öt éve elváltam, és azt ünnepelem!
Istenem!
Várj! Most csináltattam meg a melleimet!
És megcsináltattad a melleidet.
Az jó, mert ha leesel, visszapattansz.
Nem mehetek el szó nélkül a családi szál mellett.
Itt van a fantasztikus író, Judy Blume.
Nem akarlak zavarba hozni.
Ott vagy, Judy? Én vagyok az, Jeff.
Vicces, újraolvastam a könyved, mert most jött meg először.
Azt mondod, a palisadesi tűzben égett le a házatok?
Minden odalett, minden.
56 éven át éltünk ott, és most semmi sincs.
Semmink sem maradt.
Látom az öltözékeden.
Egy kurva ruhám sincs!
Nemrég két gyermeket is elvesztettél, jól értettem?
Nagyon sajnálom.
Őszinte részvétem.
Nem is tudom… Megkérdezhetem, hogy hívták a gyerekeidet?
- A lányom Patty. - A lányod Patty.
A fiam pedig Joe.
Joe. A ma esti műsort Pattynek és Joe-nak ajánlom.
Gyere ide, meg kell öleljelek. Nézzenek oda!
Köszönöm.
Ez kemény lehetett.
Igen.
A jó oldala, hogy akkorák a melleid, mint anyámnak.
Szeretlek. Pattynek és Joe-nak.
Nézzétek ezt a srácot! Hogy vagy?
Apám dílere is itt van. Szuper!
Mi újság veled?
- Jól van. Hogy hívnak? - Keaton.
Keaton. Mit osztanál meg, Keaton?
Két hete halt meg a nagypapám, három napja meg a kutyám, szóval…
Neked aztán durva heted volt.
- Mi volt a papád neve? - Gerald.
- És a kutyádé? - Maisie.
Maisie és Gerald. Francba a nő gyerekeivel.
A ma esti műsort a nagypapádnak és a kutyádnak ajánlom…
Nem?
Szeretlek, drágám! Kurvára te vagy a legjobb.
Ez maga a terápia.
Mit csinálsz, Keaton?
Az NYU-n tanulok.
- Az NYU-n? Mit tanulsz? - Színészetet.
- Színészetet. Az tök menő. - Az bizony.
Gyere csak! Nézz a kivetítőre!
Most debütálsz a Broadwayen.
Csodálatos!
Nagy tapsot az önkénteseknek!
Anyám kis üzeneteket írt a banánokra.
Azt írta, hogy szeret és hiányzom neki, és betette a tízóraim mellé.
Te is hiányzol, anya!
Különösen ma este.
Tudjátok, a banán fürtökben nő.
Védik egymást.
És ahogy mi, a banán is megnyomódik, mégis jó marad.
Sőt, minél jobban megnyomódik, annál édesebb lesz.
Belül puha, kívül viszont védi egy külső réteg,
egy vastag héj, ahogy nekünk is vastag bőr kell az élethez,
mert nem tudhatjuk, mi vár ránk, amikor kilépünk azon az ajtón.
Legyetek erősek!
Igazi erőmenők! Mondjátok velem!
Igazi erőmenők!
Ígérjetek meg valamit!
Ha az élet nem kegyes, és a világ belétek áll,
jusson eszetekbe ez az este, nevessetek, és minden helyreáll.
Jól szórakoztatok?
A világ legszerencsésebb flótásának érzem magam,
a hatvanadik szülinapomat ünneplem itt,
a Broadwayen, bébi!
De ha mégis fűbe harapok,
ne készülj nagy búcsúra,
mert mindig veled maradok,
valahányszor magaddal viszel egy banánt
Az útra!
A fellegek fölé, bébi!
Köszönöm!
Szeretlek!
Szeretlek titeket!
Legyetek erősek!
Nagy tapsot Felixnek!
És Ashernek!
Várjatok! És Nipsey-nek!
Gyere ide, te náci dög!
Gyere, Nipsey!
Nipsey, vonyítsunk!
Olyan, mint az Annie, amikor a végén kijön a kutya,
csak itt én játszom a kopaszt és az árvát is.
Jó éjszakát, emberek!
A feliratot fordította: Juhász Ildikó
Elég már a kenyérből! uhász Ildikó